Вісник Черкаського університету. Серія: Історичні науки
Журнал містить статті, в яких висвітлено актуальні проблеми історії України, історіографії та методології історичних досліджень, всесвітньої історії, етнології, джерелознавства, спеціальних галузей історичної науки. У збірнику також уміщено огляди та рецензії українських і зарубіжних наукових і навчально-методичних видань, наукова хроніка тощо. Для широкого кола науковців, викладачів, аспірантів, студентів й усіх, хто цікавиться історичною наукою. Рік заснування: 1997 ISSN: 2076-5908 (Print) 2518-1149 (Online) Свідоцтво про державну реєстрацію: КВ № 21390-11190Р від 25.06.2015 Фахова реєстрація: Наказ МОН України № 409 від 17.03.2020, Категорія «Б» Ідентифікатор видання в Реєстрі суб’єктів у сфері медіа: R30-01516 Періодичність: тричі на рік Мова видання: українська, польська, англійська, змішана Засновник: Черкаський національний університет імені Богдана Хмельницького (ЄДРПОУ 02125622) ROR засновника: https://ror.org/009apaj69 Префікс DOI: 10.31651 Голова редакційної колегії: доктор історичних наук, професор Костянтин Івангородський (Черкаський національний університет імені Богдана Хмельницького (м. Черкаси, Україна). Заступник голови редакційної колегії: доктор історичних наук, професор В. В. Масненко (Черкаський національний університет імені Богдана Хмельницького (м. Черкаси, Україна). Відповідальні секретарі: доктор історичних наук, професор Л. І. Синявська (Черкаський національний університет імені Богдана Хмельницького (м. Черкаси, Україна); кандидат іст. наук, доцент В. О. Кірєєва (Черкаський національний університет імені Богдана Хмельницького (м. Черкаси, Україна). Адреса редакції: 18031, м. Черкаси, бульвар Шевченка, 81 Телефон: +380679381776 Адреса сайту видання (URL): http://history-ejournal.cdu.edu.ua Електронна адреса: vcusin@ukr.net, iwakos@ukr.net
Черкаський національний університет імені Богдана Хмельницького
Images of Mykhailo Hrushevsky in the intellectual space of the Russian Empire at the end of the 19th – beginning of the 20th centuries [Образи М. Грушевського в інтелектуальному просторі Російської імперії наприкінці ХІХ – на початку ХХ ст.]
Анотація. Мета дослідження полягає у реконструкції процесу обговорення наукової творчості М. Грушевського в інтелектуальному просторі Російської імперії наприкінці ХІХ – на початку ХХ ст.. Методологічне підґрунтя становить міждисциплінарний підхід. При цьому важливу роль відіграли методи філософського, загальнонаукового та конкретно-історичного характеру. Особливий акцент зроблено на структурно-функціональному системному аналізі історіографічних фактів та методі критичного аналізу документального матеріалу. Наукова новизна дослідження полягає у спробі панорамного відтворення дискусій, які діяльність Грушевського-історика викликала у середовищі російської інтелігенції на зламі ХІХ-ХХ ст. Висновки. Підводячи підсумки російській рецепції творчої спадщини М. Грушевського протягом кінця ХІХ – початку ХХ ст. можемо впевнено ствердити, що вона стала своєрідним дзеркалом, у якому виразно відобразилося ставлення до всього українства з боку представників багатьох напрямків російської наукової та суспільно-політичної думки. Швидка еволюція теоретичних засад українського руху наприкінці ХІХ – на початку ХХ ст., урізноманітнення культурно-наукових форм національного життя та ускладнення його суспільно-політичного поля, вимагали адекватного осмислення з боку російських інтелектуалів. У підсумку було створено декілька інтерпретаційних підходів – від цілком вдалих спроб академічного аналізу історіографічної спадщини М. Грушевського (Н. Ришков, К. Радченко, В. Сторожев, В. Черепін, Н. Чечулін та ін.) до відвертої профанації всього спектру його діяльності прихильниками правомонархічної ідеології (передусім, Т. Флоринський, М. Павлов, І. Сікорський і С. Щоголєв). Відзначимо, що прояви цих підходів простежуються й у сучасній російській україніці, в котрій М. Грушевський надалі є символом українства його доби.
Авторське право (c) 2026 Вісник Черкаського університету. Серія: Історичні науки
Polish-Ukrainian relations at Lviv University in the documents of the Central Archives of Historical Records in Warsaw: “The Hrushevsky Case” [Польсько-українські взаємини у Львівському університеті в документах Головного архіву давніх актів у Варшаві: «С
Анотація. Мета дослідження полягає у відтворенні евристичного потенціалу документів з колекцій Головного архіву давніх актів для з’ясування характеру й динаміки взаємин М. Грушевського з його колегами по Львівському університету. Методологічне підґрунтя роботи становить міждисциплінарний підхід. Особливий акцент зроблено на структурно-функціональному системному аналізі історіографічних фактів і порівняльно-історичному методі, виходячи з принципів об’єктивності та історизму. Наукова новизна дослідження полягає у першій спеціальній спробі з’ясування евристичного потенціалу «Справи проф. Грушевського у Львові» для реконструкції польсько-українських взаємин у головній вищій школі галицького краю. У висновках відзначено, що документи з фондів Головного архіву давніх актів і матеріали університетського фонду у Державному архіві Львівської області доводять непрості взаємини М. Грушевського з польськими колегами, що були своєрідним дзеркалом міжнаціонального діалогу на Наддністрянщині. Прихильні ідеї товариської співпраці й об’єднані розумінням високої цивілізаційної місії Університету, польські й українські інтелектуали натомість спіткнулися об подібність бачення Галичини як національного П’ємонту, з якого має розпочатися відновлення політичної суб’єктності їхніх народів. Відтак і Львівський університет визначний учений і його опоненти однаково розуміли як кузню кадрів національної інтелігенції. Тому польські діячі всіляко відсували українців від впливів у цій інституції й терпіли їхню присутність єдино з огляду на вимоги державних законів. В свою чергу, український історик, реалізуючи проєкт навздогінної модернізації східногалицької спільноти, намагався будь-що розширити ті скромні можливості для національної культури в головному навчальному закладі краю, що залишилися після тривалої дискримінаційної законотворчості місцевих еліт. Взаємовиключність цих дискурсів зумовила переростання конфлікту з хронічної фази у гостру. І хоча польським елітам вдалося значною мірою обмежити поле діяльності в краю свого опонента, сформовані ним традиції культурного опору й виховані на його історичній ідеології кадри національної інтелігенції, помітно вплинули на перебіг польсько-українських взаємин у міжвоєнний час.
Рецепція рецензійної спадщини Михайла Грушевського у сучасній українській історіографії
Анотація. Мета дослідження полягає у всебічній реконструкції процесу осмислення критико-бібліографічної спадщини М. Грушевського у сучасній українській історіографії. Методологія дослідження передбачає використання принципів об’єктивності, історизму і системності, а також властивих для історіографічного дослідження загальнонаукових і спеціально-історичних методів. Наукова новизна статті полягає у дослідженні малознаної проблеми рецепції критико-бібліографічного доробку М. Грушевського в українській соціогуманітаристиці 1990-х – першої чверті 2020-х років. У підсумку відзначено, що в сучасному грушевськознавстві рецензійна спадщина автора «Історії України-Руси» стала об’єктом самостійного всебічного історіографічного аналізу. Цьому сприяла реалізація проєкту академічного видання творів М. Грушевського у 50-ти томах, де для критико-бібліографічних публікацій було відведено окрему серію. Це підштовхнуло дослідників до всебічного контекстуального осмислення феномену Грушевського-рецензента. У підсумку постала низка ґрунтовних студій авторства Л. Зашкільняка, В. Тельвака, І. Гирича, В. Маслійчука, О. Юркової, М. Капраля, А. Фелонюка й ін., які були виконані здебільшого за хронологічним критерієм творчості вченого. Призупинення реалізації академічного видання визначає першочергові перспективи подальшого дослідження критико-бібліографічної спадщини М. Грушевського. Першочергово мовиться про з’ясування особливостей його рецензійної праці протягом 1915-1934 рр., пошук невідомих і неопублікованих текстів, виявлення мотивації звернення вченого до тих чи інших праць у розрізі тогочасного епістолярію, щоденників, спогадів тощо. Все це має наблизити нас до підготовки монографічного дослідження про Грушевського-рецензента, щодо потреби якого неодноразово згадувалося в історіографії останніх десятиліть.
Ступінь археологічної дослідженості канівської локальної групи культурного комплексу Кукутень-Трипілля за результатами новітніх польових робіт
Анотація. Мета – охарактеризувати історію польових досліджень канівської локальної групи культурного комплексу Кукутень-Трипілля з 1990‑х рр. і проаналізувати її сучасний ступінь археологічної дослідженості. Наукова новизна. У статті висвітлено процес накопичення джерельної бази про канівську локальну групу культурного комплексу Кукутень-Трипілля в ході розвідкових і розкопувальних археологічних робіт протягом 1990–2000‑х рр. Уперше схарактеризовано стан її польового вивчення в 2010–2020-х рр. Узагальнено дані про час відкриття, кількість і площу відомих наразі пам’яток, надійно або попередньо зарахованих до канівської локальної групи. Проаналізовано ступінь її археологічної дослідженості за кількома параметрами із застосуванням гексагональної сітки та оцінки ядрової густини, інтерпретовано результати. Визначено репрезентативність наявної джерельної бази та перспективи подальших досліджень. Описано алгоритми створення відповідних карт у геоінформаційній системі. Висновки. Систематичне вивчення й цілеспрямовані польові роботи на пам’ятках канівської локальної групи культурного комплексу Кукутень-Трипілля розпочалися лише в 1990-х рр. Діяльність співробітників ряду інституцій, зокрема Е. Овчинникова, дозволила суттєво доповнити й розширити карту трипільських поселень регіону та накопичити достатньо даних для їх комплексної характеристики. Натомість у 2010–2020-х рр. інтенсивність досліджень значно знизилася, нові розкопки не проводилися, хоча відкриття пам’яток триває. Виділяються концентрації відомих поселень у басейні Вільшанки, Нижньому Пороссі й навколо Канева, розділених ділянками, де Трипілля майже не виявлено. Це вказує на нерівномірний ступінь археологічного дослідження, дозволяючи накреслити пріоритетні напрямки майбутніх польових робіт. Водночас загальні тенденції в просторовому розподілі наявної наразі джерельної бази свідчать про її значний потенціал і репрезентативність для аналізу.
Історіографічний дискурс та політична антропологія в епоху ШІ: проблема метатеоретичної рекурсивності
Анотація. У статті досліджено трансформацію історіографічного дискурсу та політичної антропології в умовах стрімкого розвитку штучного інтелекту (ШІ) й інформаційних платформ. Метою розвідки є розгляд проблеми перетворення дискурсу з інструменту опису й інтерпретації на автономне середовище та фрейм маніпуляції масовою та індивідуальною свідомістю, а також з’ясування кореляції людської й машинної агентності у контексті наявної конвергенції ідеологій і кризи сталих політичних систем у контексті сучасної геополітичної нестабільності. Наукова новизна розвідки полягає у концептуалізації метатеоретичної рекурсивності як механізму взаємовпливу дискурсів людини й алгоритму в полі історичного знання та детермінації політичної дії. Аргументовано, що сучасний історіографічний дискурс може функціонувати як самореферентна система, в якій метатеоретичний рівень дедалі частіше на рівнях фактуальної дескрипції та наративу продукується й модерується алгоритмічними структурами. Оригінальність дослідження полягає в проблематизації механізмів рекурсивності взаємодії історіографічного дискурсу, генерованого людськими та машинними агентами, який набуває визначальних політико-антропологічних сенсів. Висновується, що метатеоретична рекурсивність є одночасно ресурсом критичної рефлексії та ризиком онтологізації маніпулятивних фреймів медіапростору стосовно масової свідомості і колективної уяви.
Клинкова зброя у військовому мистецтві та тактиці Кримського ханства (XV–XVII ст.)
Анотація. У статі досліджено холодну клинкову зброю війська Кримського ханства, а саме – шаблі. Проаналізовано особливості тактики кримських татар, котра була продиктована наявним наступальним озброєнням, акцентовано увагу на ближньому бою та використанню клинкової зброї. Висвітлено особливості застосування кримцями шабель на полі бою у XV–XVII ст. Мета дослідження полягає у комплексному розгляді клинкової зброї (шабель) у військовому мистецтві кримців, її застосуванню на полі бою і особливостей тактики у XV–XVII ст., крізь призму тогочасних джерел та масиву сучасної дослідницької літератури. Наукова новизна полягає у тому, що вперше у вітчизняній історіографії здійснена спроба комплексно дослідити клинкове озброєння як основну зброю кримців у ближньому бою, на прикладі окремих битв та проаналізувати особливості її тактичного застосування у військових зіткненнях і кампаніях. Описано переваги які давав цей вид зброї, як озброєння впливало на тактику та хід військових зіткнень. Висновки. Автором доведено, що шаблі були головною зброєю кримців у ближньому бою, хоча за чисельністю вона поступалась лукам, оскільки кримці віддавали перевагу дистанційному бою та постійному маневруванню. Ближній бій ніс великі ризики для легкої кінноти татар, яка не мала потужних обладунків, тому, переважно, кримці вступали у шабельний бій якщо добивали ворога (після масованого обстрілу з луків), проривались у його табір або ж атакували із засідок. Наприклад, показовим стало застосування шабель при добиванні ворога у битві при Солхаті (1434 р.), коли було розгромлене військо Генуезької республіки. Кримська кіннота шаблями добивала ногаїв у битві при Перекопі у 1548 р., після того як кочівники понесли втрат від вогню стрілецької зброї та артилерії ханства. У 1659 р. поблизу Конотопа, маючи чисельну перевагу, кримські татари атакували із засідки загін князя Семена Пожарського і майже увесь вирізали. У битвах під Цецорою (1595 р.) та Слободищем (1660 p.) татари ймовірно застосували «оманливий відступ», щоб виманити ворога на відкриту місцевість та порубати його шаблями. Очевидно, що татари вдавались до ближнього бою і застосовували шаблі зважаючи на обставини, насамперед на чисельність ворожого військ та його стан. У 1659 р. поблизу Конотопа, маючи чисельну перевагу, кримські татари атакували із засідки загін князя Семена Пожарського і майже увесь вирізали. У битвах під Цецорою (1595 р.) та Слободищем (1660 p.) татари ймовірно застосували «оманливий відступ», щоб виманити ворога на відкриту місцевість та порубати його шаблями. Очевидно, що татари вдавались до ближнього бою і застосовували шаблі зважаючи на обставини, насамперед на чисельність ворожого військ та його стан.
Геополітичне становище Південної Київщини як чинник формування політичної самостійності українського козацтва
Анотація. Метою статті є аналіз чинників геополітичних трансформацій, які визначили процес формування політичної самостійності саме українського козацтва на етапі до появи ранньомодерної Української козацької держави у середині XVII ст. Наукова новизна. Трансформація української козаччини з аморфної групи порубіжних промисловців у стан нової еліти українського суспільства ранньомодерної доби є унікальним явищем в історії не лише України. Однак досить часто ця обставина декларується без належного пояснення чинників, які зумовили таку кардинальну соціологічну видозміну. Тому ми звернули увагу на один із найважливіших таких чинників, яким був фактор специфіки геополітичного становища Південної Київщини впродовж другої половини XV – першої половини XVII ст. Зокрема, було з’ясовано його вплив на формування політичної самостійності українського козацтва. Це мало надзвичайно важливе значення для динаміки етносоціальних процесів у межах всієї тогочасної української спільноти. Висновки. Напівавтономний статус південних староств Київського воєводства і у складі Великого князівства Литовського, і у складі Речі Посполитої був основою для розвитку політичної самостійності українського козацтва, а також пізнішої екстраполяції вже «козацького устрою» на ці терени. Ці процеси мали епохальне значення для формування ранньомодерної української нації та були зумовлені радикальними геополітичними трансформаціями у Центрально-Східній Європі впродовж другої половини XV ст. Поява потужних цивілізаційних викликів з боку новоутворених мусульманських держав – Османської імперії та Кримського ханства, змусила осіле християнське населення південних рубежів Литовсько-Руської держави, яким були мешканці Південної Київщини, дати адекватну відповідь. Нею стало українське козацтво, що було гарантом геополітичної стабільності всього Великого Кордону України. Цьому сприяло і невпинне зростання політичної самостійності козацтва.
Вдови та вдівці у соціумі сотенного містечка Грунь Гадяцького полку (за матеріалами парафіяльних сповідних розписів церков Груні 1778 р.)
Анотація. Мета студії полягає у здійсненні комплексного аналізу демографічних, суспільних та релігійних чинників, які визначали становище самотньої жінки (вдови) та самотнього чоловіка (вдівця) в суспільстві Гетьманщини другої половини XVIIІ ст. на прикладі сотенного містечка Грунь Гадяцького полку. Наукова новизна студії полягає в тому, що вперше у вітчизняній історичній науці населення сотенного центру Грунь Гадяцького полку Гетьманщини стало об’єктом комплексного соціально-демографічного дослідження через вивчення та аналіз сповідних розписів сільського населення Гетьманщини другої половини XVIII ст. З’ясовані інформативні можливості сповідних розписів, як матеріалу для дослідження соціально-демографічних процесів та поведінки населення, проведено їхнє порівняння з іншими джерелами: метриками, реєстрами та переписами населення. Оригінальність дослідження полягає в поглибленні розробки наукових досліджень про суспільство Гетьманщини та роль жінки-вдови та чоловіка-вдівця в ньому. Висновки. Доведено, що сповідальні розписи церков Груні мають велике значення в проведенні соціально-демографічних, історико-демографічних досліджень та мають високу репрезентативність. Аналіз і обрахунок основних показників удівства в сотенному містечку Грунь дозволило дослідити роль цієї мікрогрупи в житті соціуму і стверджувати, що вони відігравали значну роль. Доведено, що для досліджень мікрогрупи вдівців та вдів Груні найбільш репрезентативними є сповідні розписи парафіяльних церков. Ревізії несли військово-фіскальний характер, а метричні книги містять відомості щодо шлюбно-сімейних відносин.
Проєкт створення єврейської гімназії у Підкарпатській Русі: виклики та реалізація
Анотація. Мета статті полягає у комплексному аналізі процесу заснування івритської гімназії в Мукачеві у 1920-х рр. як показового кейсу трансформації єврейської освіти в умовах нової чехословацької держави. Дослідження розглядає гімназію не лише як локальну школу, але і як поле конфесійного конфлікту (між ортодоксами та сіоністами) щодо різних візій єврейської модернізації; а також як інструмент залучення транснаціональних філантропічних ресурсів у періферійний простір Підкарпатської Русі. Основою наукової новизни є зміщення фокусу розглядання процесу створення гімназії суто як конфлікту ортодоксальних та сіоністських кіл до аналізу адміністративно-правових механізмів, через які держава змогла трансформувати цей конфлікт у питання процедурної легітимності. Завдяки протоколам міської ради, листування жупанського уряду й Цивільної управи показано, як через правові механізми ортодоксальну громаду було позбавлено можливості блокувати муніципальну субвенцію на будівництво гімназії. В той же час, сам заклад був кодифікований як «культурна ціль», що сумісна з правопорядком республіки. Оригінальність дослідження виявлена у поєднанні мікроісторичного аналізу конфлікту локального виміру з вивченням транснаціональних філантропічних мереж. Окремо було відзначене «Об’єднання єврейських шкіл Підкарпатської Русі» як головному інституційному та фінансовому посереднику між ініціаторами створення гімназії та донорами з-за кордону (Англії, США, Франції) та сіоністськими центрами Моравської Острави. Цей кейс поєднується із програмами American Joint Distribution Committee («Джойнт») та ORT, які прагнули допомогти єврейському населенню Східної Європи модернізуватись. Даний підхід дозволяє нам побачити, як саме глобальні благодійні структури та місцеві актори взаємоформували рамки нової єврейської освіти в малому прикордонному місті. Висновки. Таким чином, успіх і реалізація проєкту гімназії були зумовлені не чисельною перевагою організовуючої сторони (у нашому випадку, сіоністів), а їхньою здатністю «підтримати мовою держави» - бюджетами, статутами, фінансовими звітами. Саме це допомогло вписати їх освітні амбіції у нішу політично нейтральної «культурної мети». З одного боку, чесько-словацький бюрократичний механізм обмежував автономію єврейських інституцій через режим постійного нагляду. З іншого боку, саме це відкрило простір для тих акторів, які хотіли продемонструвати процедурну лояльність і здатність залучити зовнішній капітал. У статті доводиться, що проєкт створення гімназії постає як результат складної взаємодії між місцевою громадою, транснаціональними донорами та державними структурами, що дало змогу перетворити контроверсійну сіоністську ініціативу на стабільну в подальшому інституцію освітнього простору Підкарпатської Русі.
Особливості здобуття початкової освіти в козацьких станицях Буджака у ХІХ ст.
Анотація. Метою статті є дослідження особливостей здобування початкової освіти у козацьких станицях Буджака у ХІХ ст. Наукова новизна дослідження полягає у тому, що вперше запропонована комплексна оцінка можливостей отримати початкову освіту учнями в козацьких станицях у ХІХ ст. Оригінальність дослідження визначена дослідженням окремої важливої соціальної групи населення – козацтво, яка була відокремлена від інших жителів регіону. Висновки. Під час дослідження опрацьовані матеріали Комунальної установи «Ізмаїльський архів» та Державного архіву Одеської області, які вперше введені до наукового обігу. Зазначені архівні документи та опубліковані статистичні матеріали дали можливість показати особливості та загальні тенденції здобуття початкової освіти учнів в козацьких станиця Дунайського війська; порівняти їх стан освіти з школами сусідніх населених пунктів. З’ясовано, що лише найбільші за чисельністю станиці мали можливості утримувати школи. Школи відкривали за ініціативи військового керівництва та парафіяльного духовенства. Останні часто ставали учителями в таких школах. Поява в керівництві отамана І. Гангардта мала наслідком відкриття багатьох нових перспектив навчання в повітовому училищі. Визначено, що особливостями навчання було впровадження військовим керівництвом спеціальних навчальних предметів, що були пов’язані з військовою справою. Специфікою навчання стало те, що відбування військової служби батьками, вимагало залучення дітей до господарських робіт. В свою чергу це відволікало їх від навчання. Крім цього, характерною особливою рисою навчання була російська мова через урядову політику, військову імперську службу та наявність різних етнічних груп, які служили в козацькому війську. Важливим та особливим аспектом навчання, а одночасно і стимулом до знань, була можливість стати писарем або канцеляристом у Військовому правлінні козацького війська. Найбільш здібні учні могли вступити у військові заклади освіти у губернських центрах імперії. Незважаючи на те, що освіта мала імперський військовий характер та регулу, навчання давало можливість отримати початкові знання з граматики, математики, читання.
Сучасне козацьке виховання крізь призму «вимог» національної ідеї та історіографії
Анотація. Метою статті є дослідити проблему доцільності й шляхів впровадження козацького виховання в українському освітньому просторі з огляду на підвищену в сучасних історичних умовах безпекову затребуваність та вимоги історіографії. Наукова новизна. Козацьке виховання є самобутнім українським явищем, що сформувалося в процесі тривалої історичної еволюції. Для багатьох поколінь українців своєрідним орієнтиром тут слугували загальноприйняті норми моралі, мова, фольклор, звичаї, традиції тощо. В сучасних історичних умовах, коли злободенними стали запити на підвищення національної безпеки, спротив російським агресорам, на думку авторів, потрібне якісно інше обґрунтування й забезпечення виховного процесу. Він має базуватися на засадах права, продуктивної інтелектуальної діяльності, консолідації суспільства навколо духовних та національних цінностей, забезпечення суверенітету, захисту територіальної цілісності (соборності) держави. Щодо історіографії, то вона покликана більш ефективно слугувати науковою основою виховання національної свідомості, громадянської позиції юнаків і дівчат, також критично-пізнавальному тлумаченню історичних подій, у такий спосіб протидіяти шкідливим маніпуляціям та спекуляціям. Висновки. На відміну від усталеного погляду, що козацтво безповоротно зникає при переході від ранньомодерної епохи до модерної, автори схильні стверджувати контрверсійну думку. Сьогодні, під тиском екзистенційної загрози ззовні, зокрема російського вторгнення, що спрямоване на тотальне нищення українства, козацька модель мілітарної культури й громадського самоврядування спроможна демонструвати свою живучість та ефективність. Громадський рух під козацькими прапорами зосереджений переважно на збереженні історичної пам’яті, підтримці оборонних ініціатив, волонтерстві. У «мирні періоди», як не дивно, ситуації властиво погіршуватися – ідеологічні орієнтири розвитку козацького руху, до яких належать національна ідея та історіографія, відчутно втрачають свою привабливість. Загалом цей рух лишається далеким до реалізації свого справжнього потенціалу, а козацьке виховання потребує вирішення таких нагальних питань як оптимізація, легітимація, масштабування, краща іміджевої привабливість.
Відновлення історичної пам’яті боротьби холодноярців 1918–1922 рр.: комеморативні практики
Анотація. Метою статті є обґрунтований попереднім аналізом історіографії намір привернути увагу наукової громадськості та дослідити проблему холодноярських подій доби Української революції 1917–1921 рр., синхронно охопивши цим пізнавальним інтересом самі історичні події Холодноярського повстання 1918–1922 рр., унікальну джерельну базу, насамперед оригінальні матеріали краєзнавчих музеїв, а головне – численні публікації, що через відсутність належного інтересу до локальної історії вкрай рідко потрапляли в орбіту узагальнюючих праць. Наукова новизна. У статті вперше проаналізовано матеріали регіональних наукових форумів (конференцій, симпозіумів, круглих столів, семінарів) останніх десятиліть, що присвячені холодноярським подіям доби Української революції (з урахуванням їхньої специфіки). Частина цього доробку істориків, краєзнавців, також «патріотично налаштованих» публіцистів цінна тим, що презентує оригінальні артефакти музейних фондів, зокрема й тих, які відносно нещодавно потрапили до їхніх колекцій. Висновки. Потреба такої розвідки є очевидною з погляду того, що напрацьовані раніше сюжети «місцевої» історії здебільшого лишаються маловідомими широкому загалу дослідників. Нерідко поширення опублікованих статей та тез обмежувалося колом самих учасників зібрань. У цьому сенсі існуюча дотепер периферійність знань та локальний характер залучення цих матеріалів у дослідницький процес продовжують сумну традицію ігнорування, упередженого замовчування холодноярських подій комуністичним режимом. Кажучи інакше, відродження козацьких традицій на національному ґрунті (чим власне відомий Холодний Яр революційної доби) виявилося настільки «ідеологічно незручним» для політиків та істориків, що відголосок цього несприйняття відчувається до наших днів. Тобто, як не дивно, але навіть після 1991 р. такою стереотипною перцепцією керувалося багато чиновників та служителів Кліо. Своєю чергою, потреба творення більш досконалих наукових синтезів мотивована кількома додатковими обставинами. Одна з них – необхідність протистояти усталеним міфам та стереотипам, що шкодять об’єктивізації наукових наративів, водночас – формуванню цілком відповідних комеморативних практик. В умовах перманентної гібридної війни, що її північно-східний сусід веде проти України, ці завдання набули значення національної безпеки.
Інтелігенти-кооператори перших десятиліть ХХ ст.: формування нового типу інтелігенції в українському суспільстві
Анотація. Мета статті: Показати наслідки розвитку кооперативних форм економічної діяльності в Наддніпрянській Україні першої третини ХХ ст. для соціального становища та соціальної культури інтелігенції. Наукова новизна: Полягає у виявленні соціального прошарку з специфічною соціальною культурою та соціально-функціональними характеристиками, зумовленими розвитком кооперативного господарювання. Методологія: Пропонується метод для з’ясування ролі кооперативного руху у суспільному поступі, який автором статті названий емпіричним методом. Він передбачає використання емпіричних даних про соціальні характеристики інтелігенції, відображені в історичних джерелах, для з’ясування впливу розвитку кооперації на її соціальну культуру та соціально-функціональні характеристики. Поняття «соціальна культура» використовується у тлумаченні: притаманні для певної групи людей сталі цінності, етичні норми, традиції, принципи і логіка мислення. Поняття «соціально-функціональні характеристики» – здатність суспільного прошарку виконувати певні системно значимі завдання у суспільстві. Висновки. У першій третині ХХ ст. існувала широка сфера застосування праці інтелігенції в кооперативних організаціях. Пропагандистська та організаційна і управлінська робота у кооперативному русі здійснювалася загалом представниками інтелігентської верстви. Інтелігенцію, задіяну у сфері кооперації, називали «кооперативною інтелігенцією», «кооперативними робітниками», «свідомою селянською інтелігенцією». Частина її сформувалася у середовищі кооперативного руху з представників селянства та промислового робітництва шляхом просування на виборні керівні посади в кооперативних організаціях та набуття освітньої і професійної підготовки у кооперативних навчальних закладах. Інтелігенція була різною за своїми моральними і діловими якостями, рівнем зацікавлення кооперативною справою. Певна частина долучалася до кооперації з суто матеріальних мотивів для одержання зарплати, працюючи на штатних посадах кооперативних організацій. Працювали у кооперації й віддані кооперативній справі інтелігенти, які добре знали принципи організації кооперативного господарювання і належно виконували обов’язки керівників і службовців кооперативів та кооперативних союзів. Певна частина кооперативних працівників бачила у кооперації єдину сферу своєї діяльності, розглядала свою діяльність як своє соціальне призначення, і бачила себе окремою суспільною верствою. Остання одержала назву «селянська інтелігенція» та інші. Визначальними характеристиками цієї групи інтелігентів-кооператорів була здатність до громадської роботи серед народу, діяльність у його економічних інтересах, залежність від нього та рівня розвитку кооперації.
Антирелігійні репресії 1920-х – початку 1930-х рр. як стратегічна прелюдія до Голодомору в Україні
Анотація. Мета статті полягає у переосмисленні антирелігійних репресій 1920-х – початку 1930-х рр. як стратегічної прелюдії до Голодомору 1932–1933 рр. в Україні. Аналізується процес формування репресивно-наглядової системи на Донеччині, доводячи, що інституційне руйнування православної церкви мало на меті ліквідацію єдиної автономної структури, здатної до організації масового спротиву селянства. Наукова новизна. У дослідженні вперше застосовано концептуальний підхід до аналізу антирелігійної політики як інструменту «соціальної інженерії» в межах підготовки геноциду. На основі архівних матеріалів реконструйовано специфіку Донеччини як «ідеологічного полігону», де відпрацьовувалися методи силового придушення релігійних громад, що передували масовому штучному голоду та системним репресіям 1932–1933 рр. Висновки. Дослідження підтверджує, що антирелігійний терор 1920-х – початку 1930-х рр. на Донеччині був не лише ідеологічним актом, а стратегічною прелюдією до Голодомору, спрямованою на деструкцію інституційної міцності церкви як головного осередку селянської солідарності. Масштабна експропріація цінностей, закриття храмів та «дедзвонізація» забезпечили тоталітарному режиму монополію на управління соціальним простором, трансформувавши традиційну громаду в атомізовану масу, позбавлену засобів колективного самозахисту. Таким чином, інституційне знекровлення релігійних спільнот стало критичним чинником соціальної інженерії, що дозволило нівелювати потенціал народного спротиву та технічно реалізувати геноцидні практики 1932–1933 рр.
Дозвілля міської молоді Станиславова крізь призму спогадів Ореста Корчака-Городиського
Анотація. Мета. Дослідження спрямоване на відтворення дозвіллєвих практик міської молоді Станиславова (нині Івано-Франківськ) у міжвоєнний час на основі спогадів Ореста Корчака-Городиського. Мемуарні матеріали дозволяють простежити культурні та соціальні процеси, що визначали виховання й соціалізацію юнацтва в урбаністичному середовищі Галичини. Завданням роботи є показати те, як різні форми проведення вільного часу – від колективних імпрез і спортивних змагань до приватних захоплень – сприяли формуванню ідентичності та інтеграції молодих людей у міську спільноту. Методологічне підґрунтя становить застосування загальнонаукових принципів історизму, всебічності та об’єктивності, що забезпечують цілісне й неупереджене відтворення досліджуваних процесів. Використання загальнонаукових методів аналізу, синтезу, порівняння та узагальнення доповнюється конкретно науковими методами історичного дослідження – джерелознавчим аналізом, історико-типологічним та історико-порівняльним підходами, що дозволяють досягти високого рівня достовірності та наукової аргументованості. Наукова новизна. Уперше систематизовано свідчення Корчака-Городиського про дозвілля школярів і гімназистів Станиславова, що розширює уявлення про культурне життя міста у 1920–30-х рр. Новизна полягає у висвітленні виховного потенціалу культурних заходів (Шевченківські концерти, Миколаївські вечори), які поєднували мистецькі та суспільно-політичні елементи. Дослідження також акцентує на ролі фізичної культури й спортивних ігор як чинника патріотичного виховання. Використання мемуарів у такому контексті дозволяє інтегрувати локальний досвід Станиславова у ширші студії з історії молодіжної культури Галичини. Висновки. Аналіз спогадів показує, що дозвілля молоді мало багатофункціональний характер: воно розважало, виховувало й соціалізувало. Колективні заходи забезпечували доступ до мистецтва та формували почуття спільності, спортивні практики виховували дисципліну й витривалість, а індивідуальні хобі розвивали інтелектуальні інтереси та сприяли самовираженню. Таким чином, дозвілля виступало важливим чинником культурного розвитку й відображало специфіку міського середовища Галичини у міжвоєнний період.
Хіпі в Україні 1960–80-х рр. як вияв самобутньої ідентичності (на прикладі львівського молодіжного середовища)
Анотація. Метою статті є концептуалізація ідентифікаційних практик та форм самоідентифікації представників молодіжних хіпі-спільнот в Українській РСР 1960–80-х рр. у трикутнику взаємодії української, радянської (комуністичної) та глобальної (західної, космополітичної) ідентичностей, пов’язаних з ними культурних кодів. Особливу увагу приділено середовищу хіпі Львова як унікального простору культурного взаємовпливу й синтезу своєрідної комбінованої ідентичності. Автор розкриває історичні та культурні чинники, що позначалися на формуванні ідентичності представників неформальних спільнот міста, поглиблює наукові знання про чинники, що діяли на самоідентифікацію та культурне життя молоді УРСР 1960–80-х рр. Наукова новизна роботи полягає в комплексному аналізі гібридної ідентичності спільнот хіпі в Українській РСР крізь призму взаємодії різних її вимірів. Уперше зроблено спробу системно інтерпретувати львівських хіпі як носіїв складної ідентичності, що постала на перетині транснаціональних культурних впливів та локального соціокультурного контексту. Запропоновано трактування культурних практик хіпі як самостійного простору конструювання ідентичності, а не лише субкультурних чи протестних явищ. Висновки. Ідентичність молодих представників субкультури хіпі в УРСР, зокрема хіпі-спільнот Львова, не була монолітною та одновимірною. Вона становила складний, справді гібридний соціальний конструкт. Проведене дослідження дає змогу розглядати цю ідентичність як результат взаємовпливу кількох чинників: глобального контркультурного метанаративу, вимушеного функціонування в умовах радянської тоталітарної системи, що спонукало молодих людей до внутрішньої еміграції та пошуку альтернатив, а також відчутно відбивалося на українському культурному полі, що надавало місцевим спільнотам космополітичної за своєю природою субкультури специфічних національних рис.
Репресивна політика угорської влади щодо комуністів і радянофілів на Закарпатті (1939–1941)
Анотація. Метою статті є аналіз особливостей репресивної політики угорської влади щодо комуністичного підпілля та осіб із радянофільськими настроями на території Закарпаття у 1939–1941 рр. Досліджено передумови формування цієї політики, зумовлені геополітичним положенням регіону як прикордонної зони з СРСР, а також ідеологічними настановами угорського політичного режиму, сформованими ще в міжвоєнний період. Проаналізовано трансформацію комуністичного руху після встановлення угорської адміністрації, що виявилася у переході до нелегальних форм діяльності, відновленні підпільних осередків і налагодженні зв’язків із радянськими спецслужбами. Висвітлено основні напрями діяльності підпілля, зокрема пропагандистську роботу, поширення нелегальної преси, організацію розвідувальних груп та збір інформації військово-стратегічного характеру. Окрему увагу приділено аналізу радянофільських настроїв серед населення, які проявлялися у підтримці комуністичного руху, поширенні прорадянської символіки та переходах на територію СРСР. Показано, що ці явища були зумовлені як ідеологічними, так і соціально-економічними чинниками. На основі опрацювання джерельної бази встановлено масштаби арештів, кримінальних переслідувань і ліквідації підпільних організацій, а також охарактеризовано заходи щодо посилення прикордонного контролю. Наукова новизна дослідження полягає в обґрунтуванні тези про безпосередній зв’язок між активізацією репресивних заходів та розширенням розвідувально-диверсійної діяльності комуністичного підпілля в умовах воєнно-політичної нестабільності. Висновки. Водночас доведено, що репресивна політика угорської влади не мала тотального характеру: переслідування застосовувалися переважно до активних учасників підпільної діяльності, тоді як особи з комуністичним минулим часто перебували під адміністративним наглядом. Підсумовано, що репресивна практика Угорщини на Закарпатті мала вибірковий і ситуативний характер, значною мірою залежала від зовнішньополітичної кон’юнктури, рівня активності підпілля та динаміки угорсько-радянських відносин, виконуючи функцію інструменту забезпечення державної безпеки у прикордонному регіоні.
Туреччина – ЄС: еволюція відносин від Анкарської угоди до Митного союзу
Анотація. Мета: стаття спрямована на системне вивчення еволюції партнерства між Туреччиною та ЄС – від закладення основ Асоціації до її повної реалізації. У роботі розкриваються інструменти впровадження Анкарської угоди 1963 р. та Додаткового протоколу 1970 р., а також аналізується стратегічне значення переходу до фінальної стадії інтеграції, що завершилася створенням спільного Митного союзу в 1995 р. Визначено ключову роль Анкарської угоди як інституційного фундаменту, що заклав стратегічний вектор інтеграції Туреччини у європейський економічний простір. Наукова новизна: у дослідженні вперше детально розглянуто зв’язок між пільговими умовами торгівлі 1960-х рр. та створенням Митного союзу в 1995 р. Автор доводить, що торгові переваги допомогли Туреччині підготуватися до відкритої конкуренції з Європою. Обґрунтовано, що поетапний шлях, прописаний в Анкарській угоді, став унікальним способом поступового перенесення європейських законів та правил у правову систему Туреччини. Окрему увагу приділено Додатковому протоколу 1970 р., який визначено як «дорожню карту» для поступової ліквідації торговельних бар’єрів та впровадження принципів вільного руху товарів, капіталу та робочої сили. Встановлено, що створення Митного союзу стало кульмінацією тридцятирічної правової гармонізації. Висновки. У підсумку констатовано, що створення Митного союзу стало закономірною кульмінацією тридцятирічного підготовчого процесу. Доведено, що Рішення № 1/95 Ради Асоціації забезпечило безпрецедентний рівень інтеграції промислового сектору Туреччини у єдиний ринок ЄС без формального вступу країни до Союзу. Резюмовано, що успіх цього процесу залежав від готовності національної економіки до синхронізації з європейськими стандартами. Сформована інституційна база трансформувала Туреччину з аграрного експортера на одного з провідних промислових партнерів Співтовариства.
Українсько-словацькі відносини у 2022–2025 рр.: між стратегічним балансуванням та регіональною співпрацею
Анотація. Метою статті є дослідити українсько-словацькі відносини у 2022–2025 рр. у контексті зміни політичного курсу центральної влади Словацької Республіки та активізації транскордонного співробітництва між прикордонними регіонами. Методологія дослідження базується на принципах історизму, об'єктивності та системності, поєднуючи загальнонаукові та спеціально-наукові методи (історико-порівняльний, хронологічний, функціональний). Це дозволило автору об’єктивно підійти до висвітлення українсько-словацьких відносин у вказаний час, враховуючи вплив зміни політичного курсу словацького уряду Р. Фіцо та активність транскордонного співробітництва між Закарпатською областю та Кошицьким і Пряшівським самоврядними краями. Наукова новизна полягає у комплексному аналізі українсько-словацьких відносин, який дав змогу простежити взаємозв’язок між державним і регіональним рівнями співробітництва України та Словацької Республіки у кризових умовах повномасштабної російсько-української війни. Визначено механізми, що дозволили регіональному співробітництву компенсувати стриману політичну позицію словацького уряду Р. Фіцо щодо України в 2023–2025 рр. та забезпечувати реалізацію гуманітарних ініціатив. Висновки. На українсько-словацькі відносини у 2022–2025 рр. вплинули зміна влади в Словацькій Республіці та початок політики стратегічного балансування щодо України. Водночас регіональна співпраця України та Словаччини залишилася на високому рівні, що підкреслює важливість транскордонного співробітництва для стійкості міждержавних відносин у кризових умовах.