Вісник Черкаського університету. Серія: Історичні науки
Журнал містить статті, в яких висвітлено актуальні проблеми історії України, історіографії та методології історичних досліджень, всесвітньої історії, етнології, джерелознавства, спеціальних галузей історичної науки. У збірнику також уміщено огляди та рецензії українських і зарубіжних наукових і навчально-методичних видань, наукова хроніка тощо. Для широкого кола науковців, викладачів, аспірантів, студентів й усіх, хто цікавиться історичною наукою. Рік заснування: 1997 ISSN: 2076-5908 (Print) 2518-1149 (Online) Свідоцтво про державну реєстрацію: КВ № 21390-11190Р від 25.06.2015 Фахова реєстрація: Наказ МОН України № 409 від 17.03.2020, Категорія «Б» Ідентифікатор видання в Реєстрі суб’єктів у сфері медіа: R30-01516 Періодичність: тричі на рік Мова видання: українська, польська, англійська, змішана Засновник: Черкаський національний університет імені Богдана Хмельницького (ЄДРПОУ 02125622) ROR засновника: https://ror.org/009apaj69 Префікс DOI: 10.31651 Голова редакційної колегії: доктор історичних наук, професор Костянтин Івангородський (Черкаський національний університет імені Богдана Хмельницького (м. Черкаси, Україна). Заступник голови редакційної колегії: доктор історичних наук, професор В. В. Масненко (Черкаський національний університет імені Богдана Хмельницького (м. Черкаси, Україна). Відповідальні секретарі: доктор історичних наук, професор Л. І. Синявська (Черкаський національний університет імені Богдана Хмельницького (м. Черкаси, Україна); кандидат іст. наук, доцент В. О. Кірєєва (Черкаський національний університет імені Богдана Хмельницького (м. Черкаси, Україна). Адреса редакції: 18031, м. Черкаси, бульвар Шевченка, 81 Телефон: +380679381776 Адреса сайту видання (URL): http://history-ejournal.cdu.edu.ua Електронна адреса: vcusin@ukr.net, iwakos@ukr.net
Черкаський національний університет імені Богдана Хмельницького
Соціокультурні трансформації в Україні в умовах повномасштабного воєнного вторгнення РФ
Анотація. Дослідження присвячене аналізу соціокультурних трансформацій в Україні під впливом повномасштабного воєнного вторгнення Російської Федерації. Мета наукового пошуку полягає у визначенні характеру та чинників таких трансформацій із прогнозуванням їх можливих наслідків у коротко- та довгостроковій перспективі. Наукова новизна полягає у комплексному осмисленні впливу російського воєнного вторгнення на динаміку соціокультурного середовища України. Оригінальність дослідження визначена постановкою проблеми та характером наукового пошуку, спрямованого на формування верифікованих висновків щодо динаміки соціокультурного середовища України під впливом повномасштабної війни. Висновки. Повномасштабне воєнне вторгнення Російської Федерації сформувало в українському суспільстві попит на вихід з-під впливу російського культурного середовища. Такий попит був обумовлений негативним ставленням до всього, що на думку громадян, могло бути пов’язане із агресором. У суспільстві набули поширення волонтерський та добровольчий рухи, зумовлені усвідомленням екзистенційного для України характеру протистояння із агресором. Водночас у суспільстві суттєво зріс запит на справедливість, яка в умовах війни базується на відповідальному ставленні до захисників, довірі до держави та повазі до прав людини, захисті жертв війни та виваженому розподілі ресурсів. Проте унаслідок помилок і прорахунків у формуванні стратегії розвитку держави із прогнозуванням можливих термінів завершення воєнного протистояння та характеру збройної боротьби, збереження корупційних практик в умовах війни у суспільстві суттєво зріс рівень недовіри до влади, що може негативно позначитися на втіленні у життя низки важливих і потрібних, але непопулярних рішень.
Авторське право (c) 2026 Вісник Черкаського університету. Серія: Історичні науки
Геополітичні, геноцидні та прогностичні виміри російсько-української війни в експертній публіцистиці Даян Френсіс (2022–2026)
Анотація. Мета статті – проаналізувати геополітичні, геноцидні та прогностичні виміри російсько-української війни в експертній публіцистиці Д. Френсіс упродовж 2022–2026 рр., з’ясувати особливості її інтерпретації російської агресії. Наукова новизна – полягає у цілісному аналізі експертної публіцистики Діана Френсіс 2022–2026 рр. як окремого інтелектуального дискурсу осмислення російсько-української війни, у межах якого вперше систематизовано геополітичні, геноцидні та прогностичні підходи авторки до інтерпретації російської агресії. Висновки. Отже, публіцистика Д. Френсіс 2022–2026 рр. презентує цікаву й непересічну авторську геополітичну концепцію російсько-української війни, у межах якої агресія Росії трактується не як локальний конфлікт, а як складова глобального протистояння між демократичним Заходом та ревізіоністськими авторитарними режимами. Авторка послідовно характеризувала Росію як неоімперську державу, що прагне ревізії міжнародного порядку, відновлення сфери впливу та руйнування системи європейської безпеки. У її інтерпретації Україна постає ключовим елементом безпеки Європи та цивілізаційним бар’єром проти експансії авторитаризму. Важливе місце у працях Д. Френсіс займало трактування російської агресії як війни геноцидного типу. Вона неодноразово наголошувала на запереченні російським керівництвом права українців на окреме існування, використанні дегуманізаційної риторики, масовому насильстві щодо цивільного населення, ударах по критичній інфраструктурі та прагненні знищити українську ідентичність. Особливу увагу авторка приділяла ідеологічним засадам російської агресії, проводячи паралелі між політикою В. Путіна та тоталітарними практиками ХХ ст. У прогностичному вимірі Д. Френсіс послідовно відстоювала тезу про стратегічну поразку Росії. На її думку, війна спричиняє економічне виснаження Росії, деградацію енергетичної системи, посилення внутрішньоелітних конфліктів та міжетнічних суперечностей.
Образ Тараса Шевченка у мнемонічному просторі російсько-української війни: об’єкт маніпуляцій агресорів vs символ спротиву окупантам
Анотація. Мета статті – проаналізувати яке місце займає образ Тараса Шевченка в мнемонічному просторі, який функціонує в умовах російсько-української війни, як агресор маніпулює ним при реалізації геноцидної політики, водночас як цей образ слугує символом і каталізатором українського спротиву окупантам. Методологія дослідження базується на полідисциплінарному підході із залученням теоретичних та методологічних засад memory studies, соціальної та інтелектуальної історії, методу фреймового моделювання пантеону героїв. Наукова новизна. Вперше проаналізовано залучення мнемонічного образу Тараса Шевченка для реалізації історичної політики в умовах російсько-української війни. Виявлено принципові відмінності у мнемонічних акціях держави-агресора РФ та України. Висновки. В умова російської агресії проти України, відбулася актуалізація образу Тараса Шевченка як духовного батька української нації. Цілком прогнозованими були й дії протиборчих сторін. Російські агресори намагалися нівелювати його націєтворчий консолідуючий потенціал шляхом нищення різних меморіальних об’єктів, пов’язаних з іменем Кобзаря, або доволі примітивного «привласнення», маргіналізації постаті як малозначимого компоненту російського простору. Натомість, для українського сторони образ Кобзаря відіграє мобілізуючу роль як активного символу супротиву окупантам. Слугує каталізатором протестних акцій, підпілля на ТОТ, натхненням для бійців на фронті та українських громадян на вільній території України. При цьому цей мнемонічний образ наповнюється найрізноманітнішими сенсами, які цілеспрямовано працюють на перемогу над ворогом.
Привласнення української історії при формуванні військово-морських традицій у сучасній Росії
Анотація. У статті розглянуто процес привласнення української морської історії у формуванні сучасного російського міфу про себе як морську державу з давніми військово-морських традиціями та легітимізацію територіальних претензій, з одночасним запереченням права України на окрему історичну тяглість і державність. Мета статті полягає у розвінчанні міфу про Росію як морську державу, деконструкції російських історичних наративів, які спрямовані не на науковий пошук, а на міфологізацію минулого з метою політичної мобілізації та обґрунтування експансіоністських дій, включно з військовою агресією. Наукова новизна. Досліджено процес системної апропріації української морської спадщини російською історіографією, яка виконувала функцію ідеологічного обґрунтування експансії та підриву історичної суб’єктності України. Висновки. Досліджена трансформація парадигми російської історіографії має чітко виражену ідеологічну функцію. По-перше, вони спрямовані на створення імперського міфу, який утверджує образ Росії як споконвічної морської держави, спадкоємиці Київської Русі, з глибокими військово-морськими традиціями. По-друге, цей міф слугує виправданню агресивної політики – легітимізації територіальних претензій, зокрема, щодо Криму, та запереченню права України на окрему історичну тяглість і державність. Отже, йдеться не про академічні суперечки, а про цілеспрямовану політику історичного привласнення. Росія використовує українську військово-морську спадщину – від морської активності Київської Русі до героїки козацьких флотилій – як інструмент гібридної війни, де історія перетворюється на поле бою. Традиції флоту стали ключовим елементом імперського міфу про Росію як морську державу. Розвінчання цього міфу означає повернення до історичної реальності – до Московії як континентального князівства, позбавленого морської ідентичності.
Системно-мисленево-діяльнісна методологія Г. Щедровицького як соціальна інженерія і антропотехніка «нових людей» та «нових світів» ідеології «русского мира / російського світу»
Анотація. Мета статті полягає у тому, щоб з’ясувати сутність системно-мисленево-діяльнісної методології Г. Щедровицького (СМДМ) як соціальної інженерії й антропотехніки «нових людей» та «нових світів» ідеології «русского мира / російського світу», деконцептуалізувати міфологеми ідеології країни агресора. Наукова новизна. У статті вперше предметно проаналізовано обставини формування та світогляд Г. Щедровицького, розробка ним СМДМ, її основні структурні компоненти, вплив на формування ідеології країни агресора, критично осмислено та деконцептуалізовано ідеологеми «русского мира / російського світу». Розкрито, що системно-мисленево-діяльнісна методологія була створена для набуття влади шляхом формування нової методології, яка сформує «нову людину» – методолога. Останній трактується як цілісний суб’єкт, що втілює у своїй діяльності єдність думки і дії, покликаний бути творцем історії, перетворювачем світу. По суті СМДМ – підґрунтя концепції геополітичної експансії країни агресора. Висновки. На підставі критичного аналізу широкого кола історичних джерел розкрито, що на формування Г. Щедровицького як особистості мали вплив природні здібності, родинне походження, попередній радянський досвід соціальної інженерії 1920–40-х рр., світ реалістичної фантастики братів Стругацьких, світоглядне шістдесятництво. У дослідженні простежено і підтверджено наявність ідейно-тематичного зв’язку між творцями «нової людини» 1920–40-х рр., що вижили після сталінських репресій, та «творчими марксистами» постсталінського періоду, зокрема з Московським методологічним гуртком, ідейним натхненником якого був Г. Щедровицький. Обґрунтовано, що теорія і практика «конструювання радянської людини» у 1920–40-х рр. стала емпіричним підґрунтям для створення Г. Щедровицьким технології «нового мислення», котре він ототожнював зі створенням «нової людини». З’ясовано, що системно-мисленево-діяльнісна методологія заснована на творчій розробці Г. Щедровицьким діалектичної логіки К. Маркса. Вона була розроблена як інструмент втручання в історичний процес і управління ним, реалізована в концепції геополітичної експансії країни агресора.
Становлення польської історіографії щодо походження слов’ян у ХІХ – на початку ХХ ст.: між ідеологією та наукою
Анотація. Метою статті полягає в історіографічному аналізі становлення польської історіографії щодо походження слов’ян у ХІХ – на початку ХХ ст. і встановлення причин і шляхів її націоналізації, ідеологізації та політизації, на тлі посилення, здавалося б, на перший погляд, суто наукових суперечок між польськими та німецькими дослідниками у цьому сегменті пізнання багато в чому спільної для них минувшини. Наукова новизна. Польська історична наука розпочала своє становлення в загальноєвропейському контексті, що був зумовлений добою Просвітництва від середини XVIII ст. В ХІХ ст. на її специфіку вплинула втрата польської державності й той факт, що польська нація була розділена поміж трьома європейськими імперіями (Австрія, Пруссія, Росія) до завершення Першої світової війни. Тому питання походження польського етносу та нації, їхня етнічна історія набули першочергового значення для тогочасних польських учених. Проблема походження слов’ян стала визначальним фактором для побудови модерної національної ідентичності поляків. Тому від свого початку ця суто наукова проблема перетворилася в польській історіографії на творення нового міфу походження, котрий відразу перетворився на політичний міф. Висновки. Польська історіографія пройшла непростий шлях свого наукового ствердження, але її розвиток був типовим для тогочасних європейських шкіл у цій галузі. Найбільшою специфікою, якою відзначалася польська історіографія ХІХ – початку ХХ ст. Польська автохтоністська концепція походження слов’ян відразу зіштовхнулася з протилежним баченням проблеми з боку німецької історіографії. Остання демонструвала не менш потужний націоналістичний запал і шовіністичну вдачу, оголошуючи всіх слов’ян (і передусім поляків) в історичному контексті безкультурними варварами та оголошуючи германців єдиними гідними європейськими культуртрегерами. Опонуючи цій тенденції, польська історіографія в контексті проблеми походження слов’ян також стала більше пропагандистським інструментом, ніж осередком пошуку наукової об’єктивності у вирішенні цього питання. Протистояння цих двох підходів до давньослов’янської історії особливо загострилося на початку ХХ ст., у переддень Першої світової війни.
Образ правління князя Романа Мстиславича у Галицько-Волинському князівстві та боротьби за його спадок у дослідженнях Фелікса Конечного
Анотація. Метою статті є всебічне вивчення образу історії правління князя Романа Мстиславича у Галицько-Волинській державі та боротьби за його спадок у першій третині ХІІІ ст., відображеного у працях польського історика Фелікса Конечного. Методологічну основу дослідження складають принципи історизму, об’єктивізму й опори на джерельному матеріалі, у їх поєднанні із застосуванням загально- та спеціально-наукових методів роботи, а саме історіографічного аналізу та синтезу, генетичного, історико-порівняльного та біографічного методів, критики історичних джерел. Наукова новизна статті полягає у тому, що у ній вперше у вітчизняних історіографічних студіях розглядається специфіка наукових підходів польського дослідника Ф.Конечного до зображення постаті князя Романа Мстиславича та історичних процесів, що розгорталися на теренах Галичини та Волині в першій третині ХІІІ ст. У підсумку відзначено, що історія правління князя Романа Мстиславича та боротьби за його спадок посідали помітне місце у дослідженнях Ф.Конечного історичних процесів, що розгорталися у Східній та Центральній Європі. Галицько-волинського правителя польський історик здебільшого зображав в образі східного деспота й кривавого варвара, що загрожував європейській цивілізації яку, на його думку, уособлювала Польща. Натомість польських правителів ображалось як шляхетних борців за правду й сюзеренів західних земель Русі, долю яких вони постійно вирішували. Таким чином відзначено, що в історичних дослідженнях Ф.Конечного помітна його значна схильність до конструювання узагальнень та спроб визначити загальні закономірності, що були побудовані на вибірковому ставленні до фактів та їх однобокому трактуванні. Даний підхід дозволяв Ф.Конечному будувати доволі стрункі концепції історичного розвитку, що, втім, часто мало своєю зворотною стороною спрощення та викривлення історичної реальності. Помітною є схильність дослідника до інтерпретації подій та процесів крізь призму власних право-націоналістичних поглядів й навіть упередженого расового підходу, що був елементом розробленої ним цивілізаційної теорії.
Від колоніального статусу до незалежності: економічна модель України у науково-публіцистичній спадщині Макара Кушніра
Анотація. Мета – дослідити інноваційну економічну модель України на шляху від колоніальної залежності до суверенного статусу у науково-публіцистичній спадщині М. Кушніра, як одного з провідних ідеологів ранньої ОУН. Методологія дослідження ґрунтується на наукових принципах історизму та об’єктивності. У роботі застосовано загальнонаукові методи аналізу, синтезу, порівняння, систематизації та узагальнення. Оригінальність розробки зумовлена комплексним залученням публіцистичного доробку М. Кушніра для реконструкції його економічних поглядів. Наукова новизна роботи зумовлена розкриттям концептуального зламу в українській економічній думці, здійсненого М. Кушніром, а також ідентифікації радянської системи як екстрактивного державного капіталізму. У статті детально розглянуто погляди дослідника на наслідки колоніальної політики Російської імперії та СРСР для українського господарства. Проаналізовано авторську еволюційну модель земельної реформи та його гостру критику радянської індустріалізації й колективізації як механізмів виснаження українського села. Висвітлено обґрунтування М. Кушніром економічної самодостатності України та її поневолювачів. Висновки. Наукові та публіцистичні праці М. Кушніра репрезентують зрілу національну економічну думку, позбавлену соціалістичного популізму. Доведено, що базовою передумовою для економічного виживання, модернізації та перетворення України на могутню індустріально-аграрну державу мислитель вважав здобуття повної політичної самостійності.
Суспільно-політична діяльність Грушевського-емігранта в публіцистиці міжвоєнного часу
Анотація. Метою дослідження є з’ясування особливостей осмислення сучасниками М. Грушевського його суспільно-політичної діяльності в еміграційний період. Методологія дослідження передбачає використання принципів, та загальнонаукових і спеціально-історичних методів історіографічного дослідження. Наукова новизна статті полягає у дослідженні малознаної проблеми ставлення сучасників до різних аспектів суспільно-політичної діяльності Грушевського-емігранта. Підсумовуючи рецепцію суспільно-політичної діяльності М. Грушевського протягом еміграційного п’ятиліття його діяльності, вкажемо на зміну ідейного контексту, порівняно з попереднім періодом. Йдеться про стрімке розшарування українського політикуму під впливом поразки Визвольних змагань і стрімкої радянізації наддніпрянських теренів. Відтак ті діячі, що були прихильниками комуністичних ідей і симпатизували радянській владі, зберігали пієтет до М. Грушевського як визначного лідера українства. Натомість консервативні опоненти його громадської спадщини, що головно представляли гетьманський і націоналістичний напрямки, були схильні покладати провину за поразку незалежницьких змагань на лівацьку риторику голови Центральної Ради і його партійних колег. Тож і емігрантську публіцистику М. Грушевського вони таврували як прояв його хронічного народництва й ілюзій стосовно можливостей рівноправної федералізації з одвічним ворогом. Натомість в очах комуністичних оглядачів української політики М. Грушевський надалі залишався найбільш крупною політичною постаттю, яка символізувала український рух і надала йому інституційної суб’єктності. Це пояснює запеклість критики громадської практики вченого з боку більшовицьких публіцистів. Втім, як симпатики, так і опоненти М. Грушевського, незважаючи на його поступове дистанціювання від активної політики, надалі визнавали вагомість громадської праці вченого як діяча не лише всеукраїнського, але й східноєвропейського масштабу.
Політичні переслідування українських дисидентів у 1960–80-х рр. в діаспорній і зарубіжній історіографії
Анотація. Метою статті є аналіз основних підходів, концепцій та інтерпретацій політичних переслідувань українських дисидентів у 1960–80‑х рр., представлених у діаспорній та зарубіжній історіографії. Особливу увагу приділено висвітленню репресивної політики радянської влади щодо учасників українського руху опору в працях представників української політичної еміграції та західних дослідників. Простежено особливості формування історіографічних підходів в умовах обмеженого доступу до архівних джерел і домінування документів самвидаву, спогадів та матеріалів періодики. Наукова новизна дослідження полягає у здійсненні комплексного аналізу діаспорної та зарубіжної історіографії політичних переслідувань українських дисидентів у 1960–80‑х рр. Вперше в межах одного дослідження систематизовано та зіставлено основні інтерпретації репресивної політики радянської влади, представлені в працях українських еміграційних і західних авторів від 1970‑х рр. до сьогодення. Оригінальність роботи полягає у порівняльному розгляді двох історіографічних напрямів, які формувалися у схожих суспільно-політичних та інтелектуальних умовах. У статті простежено еволюцію наукових оцінок діяльності КДБ, хвиль політичних арештів, каральної психіатрії, судових процесів над дисидентами та переслідувань учасників Української Гельсінської групи. Особливу увагу приділено з’ясуванню впливу джерельної бази на характер інтерпретацій і висновків дослідників. Висновки. Встановлено, що діаспорна історіографія ще в умовах існування СРСР сформувала альтернативне до офіційної радянської науки бачення політичних переслідувань українських дисидентів, трактуючи їх передусім як складову боротьби влади проти українського національного руху. Зарубіжні дослідники розглядали проблему в ширшому контексті радянського та східноєвропейського дисидентства, приділяючи увагу механізмам функціонування репресивної системи, становищу політичних в’язнів і практиці каральної психіатрії. З’ясовано, що попри спільне розуміння системного характеру репресій, діаспорні автори більше акцентували на національному вимірі переслідувань, тоді як західні науковці прагнули інтегрувати український досвід у загальноєвропейський контекст. Визначено, що відкриття архівів після здобуття Україною незалежності сприяло появі нових підходів і суттєво розширило можливості дослідження проблеми.
Рецепція археографічної спадщини Михайла Грушевського в сучасній українській історіографії
Анотація. Мета дослідження полягає у всебічній реконструкції процесу осмислення археографічної спадщини М. Грушевського у сучасній українській історіографії. Методологія дослідження передбачає використання принципів об’єктивності, історизму і системності, а також властивих для історіографічного дослідження загальнонаукових (історичний, логічний, узагальнення, порівняння, аналіз і синтез) і спеціально-історичних (порівняльний, генетичний, психологічний, ретроспективний та типологічний) методів. Наукова новизна статті полягає у контекстуальному дослідженні малознаної проблеми рецепції джерелознавчо-археографічних студій визначного вченого в українській соціогуманітаристиці 1990-х – першої чверті 2020-х років. У підсумку відзначено, що археографічні публікації М. Грушевського викликали чималу зацікавленість серед сучасних дослідників минулого. Про це свідчить як опрацювання поодиноких хронологічних (В. Ульяновський, Л. Зашкільняк, М. Крикун, С. Водотика, С. Кіржаєв) і проблемно-тематичних сюжетів (П. Кулаковський, Р. Майборода, В. Тельвак), так і вдалі спроби панорамного осмислення (І. Гирич, О. Владига, Г. Папакін, М. Капраль, А. Фелонюк) цієї вагомої складової його історіографічної спадщини. Разом із тим, надалі перспективними виглядають подальші пошуки маловідомих археографічних публікацій автора «Історії України-Руси», а також матеріалів діяльності очолюваних ним археографічних інституцій, що розпорошені багатьма архівними колекціями України. Нові сюжети в осмисленні археографічної діяльності М. Грушевського можуть з’явитися і при вивченні розлогого неопублікованого епістолярію історика та співробітників очолюваних ним львівської і київської комісій. Все це уможливить реалізацію назрілого грушевськознавчого завдання – коректного вписування археографічних сюжетів у загальну картину інтелектуального життєпису М. Грушевського.
Висвітлення діяльності М. Грушевського на чолі Центральної Ради в сучасній українській історіографії
Анотація. Мета дослідження полягає у відтворенні сучасної рецепції діяльності М. Грушевського на чолі Центральної Ради. Методологія дослідження спирається на комплексне використання принципів історизму, об’єктивності і системності, а також загальнонаукових (узагальнення, порівняння, аналіз і синтез) і спеціально-історичних (порівняльний, генетичний, психологічний та типологічний) методів історіографічного дослідження. Наукова новизна статті полягає у дослідженні малознаної проблеми рецепції діяльності М. Грушевського як голови Центральної Ради в історіографії кінця ХХ – початку ХХІ ст. Підсумовуючи процес сучасного осмислення суспільно-політичної діяльності М. Грушевського в роки Української революції, відзначимо чималу інтенсивність історіографічного зацікавлення згаданою проблемою. У підсумку на сьогодні маємо доволі змістовні реконструкції проблем законодавчої праці голови Центральної Ради, його суспільно-політичної публіцистики, специфіки геополітичного моделювання історика, участі вченого у партійному будівництві, його дипломатичної вправності у взаєминах із імперським центром та ін. Ознакою доброї дисциплінарної «кондиції» суспільно-політичної грушевськіани є й спроби дедалі складніших в сюжетному плані портретів Грушевського-політика. Разом із тим, згадані історіографічні здобутки уможливлюють виявити перспективи подальшого осмислення феномену Грушевського-голови Центральної Ради. Так, бракує компаративних студій над державотворчими проектами голови Центральної Ради та його визначних співробітників по парламенту. На початковому етапі фактично перебуває й справа зі з’ясування особливостей рецепції спадщини Грушевського-політика. Заповнення цих та інших лакун дозволить нам підійти до реалізації запитаної громадськістю масштабної студії про національне служіння визначного вченого в часи Центральної Ради.
Українська наука в Східній Галичині автономічної доби в дзеркалі сучасної історіографії
Анотація. Мета статті – осмислити сучасну історіографію розвитку української науки в Східній Галичині автономічної доби. Методологічне підґрунтя становить міждисциплінарний підхід. Особливий акцент зроблено на структурно-функціональному системному аналізі історіографічних фактів та методі критичного аналізу документального матеріалу. Наукова новизна статті полягає у дослідженні малознаної проблеми особливостей сучасного історіографічного осмислення проблем розвитку української науки в Східній Галичині протягом другої половини ХІХ – початку ХХ ст. Висновки. У підсумку відзначено чималу увагу сучасних науковців до різнопланових аспектів, організаційних форм та повсякденних практик наукового середовища Східної Галичини в автономний період. Відтак на сьогодні створені значні напрацювання у галузі вивчення персонального, галузевого й інституційного рівнів наукової діяльності української спільноти в Східній Галичині. У сукупності це дає підстави для обґрунтованих висновків про визначальну роль краю в процесах модернізації інтелектуальної та наукової культури корінного народу габсбурзької провінції. Разом із тим, чимало дослідницьких тем усе ще очікують на детальне опрацювання. Передусім актуальною залишається потреба у створенні фундаментальних монографій, присвячених діяльності ключових наукових інституцій (передусім, Наукового товариства імені Шевченка). Окремої уваги та цілісного висвітлення потребують також провідні наукові періодичні видання (наприклад, «Записки НТШ», «Часопись Правнича і Економічна», «Студії з поля суспільних наук і статистики»). Також відчувається брак синтетичних праць з історії становлення природничих і технічних дисциплін, активний розвиток яких розпочався саме в добу автономії. Окреслені лакуни вказують на необхідність тіснішої міждисциплінарної взаємодії між фахівцями та координації їхніх дослідницьких зусиль.
Монетна історія античності, середньовіччя та ранньомодерної доби на сторінках «Українського нумізматичного щорічника»: історіографічний огляд
Анотація. Метою статті є на основі текстуального й компаративістського аналізу основних статей, присвячених нумізматиці античності, середньовіччя та ранньомодерної доби, які побачили світ на сторінках часопису «Український нумізматичний щорічник» від початку його створення, й на цій основі визначити досягнення та невирішені проблеми у вказаній дослідницькій ніші. Наукова новизна полягає в тому, що вперше в історичній науці піддано усебічному аналізу публікації вітчизняних та зарубіжних науковців, які побачили світ на сторінках усіх восьми чисел єдиного в Україні фахового видання з проблем монетного обігу – «Українського нумізматичного щорічника», й на цій основі з’ясовано творчі надбання дослідників у царині нумізматики та визначено гносеологічні перспективи наукового осягнення особливостей монетарництва античності, середньовіччя та ранньомодерної доби. Висновки. Як випливає з оглядового аналізу архіву часопису «Український нумізматичний щорічник», серед опублікованих матеріалів пріоритетне місце відведено дослідженню проблем нумізматики античності, середньовіччя та ранньомодерної доби. Зокрема, досить усебічно досліджена еллінська монетна система, особливо міст-держав Північного Причорномор’я (найбільше – монети Ольвії). Не оминули своєю увагою науковці й візантійські монети. Багато досліджень присвячено монетам східного карбування (сасанідським монетам, куфічним дирхемам, монетам Криму). На сторінках часопису знайшли своє висвітлення й проблеми обігу західноєвропейських монет на українських та інших теренах. Практично усі статті супроводжуються таблицями, діаграмами, каталогами та зображеннями монет, що значно поглиблює подану інформацію й забезпечує її візуалізацію. Доволі солідно виглядає й авторський колектив часопису, репрезентований не лише досвідченими дослідниками із різних наукових установ України, а й науковцями із країн далекого зарубіжжя. Поряд з цим констатовано неоднорідне висвітлення різних періодів: поза увагою дослідників опинилися монетні системи Римської імперії, києво-руської, польсько-литовської та козацької доби. Багато статей мають локально-кейсовий характер. Вбачається доцільним звернення дослідників до компаративістських, кліометричних методів нумізматичних досліджень, а також залучення ними нових технологій: наприклад, 3D-сканування монет, спектрометричний аналіз, цифровий каталог, машинне розпізнавання монетних легенд.
Формування системи продовольчого забезпечення в умовах революційних трансформацій 1917 р. (за матеріалами Уманського повітового продовольчого комітету / управи)
Анотація. У статті на прикладі Уманського повіту Київської губернії, як важливого аграрного регіону Правобережної України, простежено особливості реалізації продовольчої політики на локальному рівні, взаємодію влади та населення, а також ефективність нових управлінських практик у 1917 р. Мета дослідження полягає в тому, щоб на основі матеріалів Уманського повітового продовольчого комітету та управи, а також комплексу регіональних досліджень проаналізувати процес формування системи продовольчого забезпечення в Україні у 1917 р. в умовах революційних трансформацій. Наукова новизна. Вперше на основі локального документального комплексу реконструйовано практичні механізми становлення продовольчої системи на рівні повіту як складової загальноукраїнських революційних процесів. З’ясовано, що в умовах розпаду традиційних ринкових зв’язків, транспортної кризи та воєнного навантаження продовольчі комітети стали ключовими інституціями державного регулювання, поєднуючи функції обліку, заготівлі, розподілу ресурсів і контролю за виконанням поставок. Доведено, що система продовольчого забезпечення формувалася як багаторівнева адміністративна структура, у межах якої повітові органи координували діяльність волосних і сільських інституцій, забезпечуючи реалізацію централізованої політики на місцях. Встановлено, що ефективність цієї системи істотно обмежувалася селянським спротивом, господарською дезорганізацією, нестачею транспорту, політичною нестабільністю та поширенням альтернативних каналів постачання. Обґрунтовано, що продовольча політика виступала не лише економічним, а й соціально-політичним чинником, впливаючи на характер взаємин між владою та населенням у добу революції. Висновки. Визначено, що формування системи продовольчого забезпечення у 1917 р. мало перехідний характер і поєднувало елементи централізованого державного регулювання з практиками локальної самоорганізації та неформального обігу продуктів. На прикладі Уманського повіту простежено, що продовольчі структури стали важливим інструментом антикризового управління, однак їх результативність залишалася обмеженою через глибину загальносуспільної кризи. Досвід 1917 р. засвідчив визначальну роль продовольчого чинника у процесах державотворення та соціальної стабілізації в революційну добу.
Роль української вищої школи у консолідації суспільства у 1990-х рр.
Анотація. Стаття містить аналіз діяльності вищої школи України у 1990-х рр. у контексті консолідації українського суспільства після розпаду СРСР. Визначені чинники впливу українських вузів на суспільство із урахуванням характеру та часу їх дії та окресленням меж досяжності такого впливу. Мета дослідження полягає у визначенні можливостей та характеру впливу вищої школи на консолідацію українського суспільства протягом 1990-х рр. із урахуванням наслідків розпаду СРСР та відновлення державного будівництва в Україні. Наукова новизна полягає у тому, що у ньому окреслені засоби впливу українських вузів на консолідацію суспільства впродовж 1990-х рр., визначений характер такого впливу та його наслідки у контексті державного будівництва. Висновки. Автором визначено, що впродовж 1990-х рр. українська вища школа доклала значних зусиль для формування україноцентричного світогляду молоді, у тому числі через викладання оновлених курсів з історії України, всесвітньої історії та історії держави і права України. Посилення уваги до історії України було пов’язане із так званою «архівною революцією», яка дозволила дослідникам проаналізувати раніше секретні документи і висвітлити багато маловідомих сторінок вітчизняної історії у контексті державотворчих зусиль українського народу. Визначено, що україноцентричний погляд на процес державотворення тісно пов’язаний із викладанням історії. Викладання історії України для студентів вузів мало певну специфіку у вузах східної і західної України. Протягом 1990-х рр. вузи України вплинули на зміну пантеону героїв українського суспільства, на переоцінку багатьох подій і фактів вітчизняної історії, однак обтяженість радянською ідентичністю ще помітно впливала на характер виконання своїх професійних обов’язків багатьма викладачами вищої школи.
Політика Франції в Африці після деколонізації: від колоніального минулого до неоколоніальних зв’язків
Анотація. У статті досліджується еволюція французької африканської політики від епохи деколонізації (1956–1962 рр.) до сучасного геополітичного переосмислення, що розгортається на тлі кризи сахельського напрямку у 2020-х рр. Мета дослідження – комплексний аналіз ключових механізмів збереження французького впливу на континенті, як системи «Françafrique», монетарного контролю через зону франку CFA, мережі двосторонніх угод про оборону та інструментів культурної дипломатії. Особлива увага приділяється структурному парадоксу французької африканської стратегії, а саме номінальне визнання суверенітету африканських держав поєднувалося з фактичним відтворенням колоніальних ієрархій через неформальні мережі, економічну залежність та військову присутність. Наукова новизна статті полягає у тому, що вона заповнює наявну в українській науці лакуну щодо системного вивчення французької постколоніальної стратегії як цілісної структури залежності, а серія державних переворотів 2021–2023 рр. у зоні Сахель інтерпретується як закономірний, структурно зумовлений результат суперечностей моделі «Françafrique», а не як сукупність ситуативних політичних криз. У статті також простежується вплив нових глобальних акторів, зокрема Китаю, Росії та Туреччини, на переформатування традиційних французько-африканських відносин. На підставі аналізу джерел і сучасних наукових дискусій автори доходять висновку про системну кризу моделі «Françafrique» та необхідність кардинального переформатування французьких підходів до Африки.