Вісник Черкаського університету. Серія Історичні науки
Збірник наукових праць містить статті, в яких висвітлено актуальні проблеми історії України, історіографії та методології історичних досліджень, всесвітньої історії, етнології, джерелознавства, спеціальних галузей історичної науки. У збірнику також уміщено огляди та рецензії українських і зарубіжних наукових і навчально-методичних видань, наукова хроніка тощо. Для широкого кола науковців, викладачів, аспірантів, студентів й усіх, хто цікавиться історичною наукою. Рік заснування: 1997 Тематика: Актуальні проблеми історіографії та методології історичних досліджень, всесвітньої історії, історії України, етнології, джерелознавства та спеціальних галузей історичної науки. Реферативні бази даних: Scolar Google (Вісник Черкаського університету. Серія історичні науки, scholar.google.com), реферативна база даних «Україніка наукова» (Вісник Черкаського університету. Серія історичні науки, irbis-nbuv.gov.ua) ISSN: 2076-5908 (Print) Журнал індексується в міжнародній наукометричній базі: Index Copernicus International ICV 2022: 58.53 Ідентифікатор видання в Реєстрі суб’єктів у сфері медіа R30-01516 Свідоцтво про державну реєстрацію: КВ № 21390-11190Р від 25.06.2015 https://nfv.ukrintei.ua/view/5b1925e17847426a2d0ab2f8 Фахова реєстрація: Наказ МОН України № 409 від 17.03.2020, категорія "Б". Спеціальність ДАК: 07 – історичні науки Періодичність: три рази на рік Мова видання: українська, польська, англійська Засновник: Черкаський національний університет імені Богдана Хмельницького Голова редакційної колегії: доктор історичних наук, доцент К. В. Івангородський (Черкаський національний університет імені Богдана Хмельницького (м. Черкаси, Україна). Заступник голови редакційної колегії: кандидат історичних наук, доцент А. П. Іржавська (Черкаський національний університет імені Богдана Хмельницького (м. Черкаси, Україна) Відповідальні секретарі: кандидат іст. наук, доцент В. О. Кірєєва (Черкаський національний університет імені Богдана Хмельницького (м. Черкаси, Україна); кандидат іст. наук, доцент Л. Г. Лисиця (Черкаський національний університет імені Богдана Хмельницького (м. Черкаси, Україна). Адреса редакції: 18031, м. Черкаси, бульвар Шевченка, 81 Електронна адреса:vcusin@ukr.net, iwakos@ukr.net Телефон: (067) 938-17-76; (067) 798-47-22 Адреса сайту видання (URL): http://history-ejournal.cdu.edu.ua
Черкаський національний університет імені Богдана Хмельницького
Обличчя «русского міра» в дослідженнях науковців та спогадах очевидців
Анотація. Російська політика щодо України досягла свого апогею у вигляді повномасштабної збройної агресії 24 лютого 2022 року. З початком російсько-української війни повністю спала маска путінського режиму у зовнішній політиці та в реалізації концепції «русского міра». Метою статті є представлення загальної картини реалізації концепції «русского міра» на основі досліджень вчених та спогадів очевидців. Новизною статті є введення до наукового обігу нових історичних даних очевидців подій, зібраних під час інтервʼю з ними, статистичних матеріалів інституцій, відповідальних за реалізацію та аналіз концепції «русского міра», офіційних заяв ідеологів даної концепції, що висвітлюють специфіку та зміст російської політики в Україні. Історики прийшли до висновку, що «русскій мір» на практиці виявився жорстокою, імперіалістичною доктриною, що полягає в нещадному наступі на суверенні держави з метою їх завоювання та національного знищення. Російсько-українська війна, як яскравий прояв обличчя «русского міра» є боротьбою не тільки проти української держави, а й проти всієї західної цивілізації.
Авторське право (c) 2025 Вісник Черкаського університету. Серія Історичні науки
Тимчасова окупація Криму та спроба реалізації проєкту «Русская вєсна»: роль деструктивних інформаційних впливів
Анотація. У статті визначений зміст та характер деструктивних впливів у інформаційному просторі під час тимчасової окупації Криму та спроби реалізації проєкту «Русская вєсна» у 2014 р. Окреслені способи формування проросійських настроїв в Україні на основі ідеологічної матриці «русского міра», а також визначені найбільш вразливі для деструктивних інформаційних впливів категорії населення України. Висвітлена роль інформаційних деструктивних впливів для підготовки та реалізації агресивних планів Російської Федерації щодо України. Мета дослідження полягає у характеристиці інформаційних деструктивних впливів РФ проти України у 2014 р. під час тимчасової окупації Криму та спроби реалізації проєкту «Русская вєсна». Наукова новизна полягає у тому, що у ньому вперше окреслені засоби деструктивного інформаційного впливу Російської Федерації на початку сучасної російсько-української війни та визначені заходи протидії із урахуванням умов поширення інформації в Україні та рівня медіаграмотності її населення. Висновки. Автором визначено, що ідеологічною основною деструктивних інформаційних впливів на початку російсько-української війни став концепт «русского міра», який передбачав лояльність насамперед до керівництва Російської Федерації і політики, яку воно реалізовує. Висвітлено, що найбільш вразливими до ворожих інформаційних деструктивних впливів верствами населення України виявилися люди старшого покоління, чия соціалізація відбулась переважно у часи існування СРСР. Одним із результатів інформаційної війни проти України стала тимчасова окупація Криму, яка відбулася за вкрай обмеженого збройного спротиву з боку України. Інформаційне забезпечення «русской вєсни» спиралося на «соціально-економічну», «політичну» та «військову» деструктивні складові. Проте засобами інформаційної війни не вдалося забезпечити реалізацію проєкту «русская вєсна», який передбачав перехід Півдня і Сходу України під контроль агресора. Виявилося, що ціннісні орієнтири українських громадян стали вагомою перешкодою реалізації агресивних планів ворога, що й зумовило використання його регулярних підрозділів армії для розширення зони тимчасової окупації.
Польська преса щодо російської агресії проти України в липні 2014 – січні 2015 рр. (за матеріалами «Gazeta Wyborcza» і «Tygodnik Powszechny»)
Анотація. Метою дослідження є аналіз ролі польської преси в висвітленні подій російсько-української війни на сході з липня 2014 р. по січень 2015 р., з акцентом на її вплив на формування громадської думки в світовому просторі. Наукова новизна полягає в тому, що в статті вперше зроблена спроба дослідити військові операції на сході України в рамках російсько-української війни крізь призму польської преси (липень 2014 – січень 2015 рр.). Оскільки загальна тематика дослідження війни вже активно розроблена вченими-істориками, фахівцями зі споріднених чи суміжних галузей знань, то у науковий обіг прагнемо повноцінно ввести нове коло оприлюднених джерел і вивірених інтерпретацій багатьма мовами, насамперед польською. У статті зроблена спроба розкриття політики агресії Російської Федерації проти України, що розпочалася у 2014 р., крізь призму польської преси. Польські журналісти виїжджали на місця активних бойових дій на сході України, брали інтервʼю у представників протидіючих таборів з контрольованих українською владою територій та з окупованих сепаратистами регіонів. На сторінках «Gazeta Wyborcza» та журналу «Tygodnik Powszechny» яскраво висвітлено перебіг воєнних операцій на сході України впродовж липня 2014 – січня 2015 рр. Висновки. В умовах широкомасштабної російської агресії проти України й розвитку українсько-польської співпраці важливим є показати місце й роль подій на сторінках польської преси. Розкрити специфіку роботи польських воєнних кореспондентів в Україні, продемонструвати солідарність українського та польського народів у напрямі протидії російській дезінформації та вторгненню на територію незалежної української держави.
Динаміка взаємної рецепції українців і поляків унаслідок повномасштабної російсько-української війни
Анотація. Мета – дослідити динаміку взаємного сприйняття українців і поляків унаслідок повномасштабної російсько-української війни. Наукова новизна. Авторами опрацьовано низку матеріалів преси та соціологічних служб України і Польщі, які вперше введено до наукового обігу. У результаті опрацювання джерельного матеріалу і фахової літератури вдалося виявити зміни у взаємному сприйнятті українців і поляків після початку повномасштабної російсько-української війни, встановити причини незначного зменшення позитивних симпатій польського суспільства щодо українців та біженців з України, а також українського суспільства щодо польських громадян, спрогнозувати загрози й небезпеки такої динаміки для міждержавних відносин України та Польщі. Висновки. Повномасштабна російсько-українська війна призвела до встановлення тісніших контактів між українцями та поляками, суттєво зблизивши обидва сусідні народи. Чималий рівень підтримки та допомоги з боку польського суспільства вплинув на суспільні настрої українців і поляків. Відтак, після початку повномасштабного вторгнення Росії на територію України поляки та українці тепліше сприймали одне одного. Проте, в другій половині 2023 р. ‒ на початку 2024 р. взаємна рецепція українців і поляків зазнала певних змін. Непорозуміння, що виникло в міждержавних відносинах між Україною та Польщею навколо експорту української аграрної продукції на міжнародні ринки, а також блокада польськими фермерами українсько-польського кордону призвели до зменшення позитивного ставлення та рівня довіри українського суспільства до західних сусідів. Зазнав змін і рівень симпатій поляків до українців, що стало наслідком втоми від війни в Україні, суспільно-політичного суперництва політичних таборів напередодні і після парламентських виборів в Польщі 2023 р. погіршення соціально-економічних позицій агросектора країни, активізації російської пропаганди в Польщі.
Руйнування освітнього середовища Харківської області державними органами РФ на основі свідчень внутрішньо переміщених осіб (2022–2024 рр.)
Анотація. Метою дослідження є аналіз дій російської влади щодо цілеспрямованого руйнування освітньої інфраструктури в Харківській області, що включала репресивні заходи щодо українських педагогів та науковців, русифікацію, індоктринацію учнівської та студентської молоді, цілеспрямоване знищення обстрілами освітніх закладів. Методологія. Автор статті у своєму дослідженні користується як загальними методами наукового пізнання (аналіз і синтез, сходження від абстрактного до конкретного, системний та організаційний аналіз, синергетичний підхід, моделювання та прогнозування), так і спеціально-науковими методами (інституціональний метод, порівняльно-правовий, статистичний тощо). Наукова новизна. На сьогодні, в світовій науці лише почали з’являтися перші доктринальні публікації, що стосуються руйнації державними органами рф українського освітнього середовища. У них вже є присутні оцінки про те, що росія під час війни свідомо знищує освітню галузь України. Однак, вони не базуються на значному джерельному матеріалі. Оригінальність дослідження. Автор на основі аналізу даних з відкритих джерел, свідчень більше 1000 очевидців/свідків російських злочинів, які були зібрані Центром документування та дослідження воєнних злочинів Прикарпатського національного університету імені Василя Стефаника провів аналіз дій російської влади задля знищення освітнього середовища в Харківській області, що зазнала руйнівного впливу російської окупації. Результати дослідження будуть корисними для реалізації міжнародної інформаційної політики державних органів влади України. Крім того, вивчення засобів і методів російської влади, які вона застосовує для знищення української освіти, а також аналіз наслідків злочинних дій росіян в освітній галузі дозволить дати узагальнену картину для світової науки, що буде сприяти протидії пропагандистським кліше російської псевдонауки, що виправдовує російську агресію і продовжує проштовхувати путінську пропаганду про укрнацистів, звільнення від репресій «руського міра» і т.д. Висновки. Автор статті на основі свідчень внутрішньо переміщених осіб стверджує, що руйнування освітнього середовища Харківської області є елементом геноцидної окупаційної політики росії стосовно української нації. На його думку обстріли освітньої інфраструктури Харківщини російськими військами носять цілеспрямований характер, індоктринація та русифікація українських дітей і молоді мала комплексний характер і є частиною геноциду рф щодо українців, освітяни та науковці на окупованих територіях Харківської області піддавалися репресіям за проукраїнську позицію. Дії військово-політичного керівництво рф по відношенню до українського освітнього середовища порушують численні міжнародно-правові норми.
Російська гуманітаристика як засіб утвердження ідеології рашизму в умовах так званої «СВО»
Анотація. Мета – аналіз досліджень, опублікованих представниками різних секторів «наукової гуманітаристики» РФ упродовж 2022–2023 рр., який підтверджує їхню суцільну заполітизованість і спрямованість на утвердження ідеології рашизму в інтелектуальному просторі РФ. Наукова новизна. Одним із важливих завдань у протистоянні з ідеологією рашизму має бути наукове розвінчання новітніх історичних міфів, вигаданих російською пропагандою й історичною політикою Кремля, оскільки вони спрямовані на вилучення українців, їхньої національної ідентичності та культури з історичної реальності. Для цього Росія сьогодні застосовує різноманітні маніпулятивні інформаційні технології, у тому числі й «гуманітарну наукову спільноту», для якої відведена місія обґрунтування «науковості» рашизму. «Гуманітарії» країни-агресора РФ, міфологізуючи «СВО» та утверджуючи рашизм, не намагаються навести для цього жодних наукових доказів. Натомість вони надалі залишаються сліпими та покірними волі та фантазіям кремлівського диктатора, одночасно перебуваючи в рамках ідеології рашизму та формуючи її базові міфологеми. Висновки. Не важко побачити, що вся так звана «російська гуманітаристика» як частина ідеології рашизму є антинауковим явищем, що має обслуговувати геноцидну політику та пропаганду Кремля. Намагаючись виправдати агресивну війну РФ проти України, російські «гуманітарії», звертаючись до тематики так званої «СВО», наголошуючи на своїй невинності, насправді лише продовжують формувати конструктивні орієнтири ідеологічної оболонки рашизму. Російським «гуманітаріям» властивий переважно дискурс ненависті, в якому немає місця пошуку істини, але переважає тенденційність, спрямована на неоімперську пихатість, шовінізм, ресентимент, нетерпимість, зверхність відносно всіх «інших», але особливо щодо українців. Саме від початку агресивного нападу на Україну в 2022 р. аморфна система рашистських поглядів доволі швидко перетворилася на державну ідеологію Росії, котра намагається в такий спосіб перетворитися знову на імперію.
Нумізматична продукція Національного банку України, випущена під час повномасштабного вторгнення Російської Федерації: роль у просуванні українського історичного наративу
Анотація. Мета – дослідження нумізматичної продукції Національного банку України, випущеної після повномасштабного вторгнення Російської Федерації (далі – РФ) в Україну на предмет їх значення у протистоянні російській історіографії та творенні національного історичного наративу. Методологія дослідження ґрунтується на наукових принципах історизму та об’єктивності. В роботі застосовано загальнонаукові методи евристики, аналізу, порівняння, систематизації та узагальнення. Оригінальність розробки зумовлена залученням історичних джерел, що були досі неактуалізовані на предмет нашого дослідження. Наукова новизна роботи зумовлена відсутністю наукових праць, присвячених пам’ятним монетам як історико-культурному феномену, а також історичним аспектам діяльності Національного банку України доби Незалежності та повномасштабного вторгнення. У статті детально розглянуто всю монетарну продукцію Національного банку України, випущену з лютого 2022 по січень 2024 року. Зібрано статистичний матеріал про обсяги випуску та тираж. Проведено аналіз кожної з серій пам’ятних монет на предмет їх тематичної приналежності та зв’язку з актуальними подіями української історії зазначеного хронологічного періоду. Систематизовано всю монетарну продукцію за змістовним значенням. Виділено основні категорії монет, що мають вплив на деміфологізацію пропагандистської історіографії. Висновки. В результаті дослідження вдалося дійти висновків, що повномасштабне вторгнення внесло корективи у тематичну стратегію випуску пам’ятних монет Національним банком України. Нумізматична продукція набула рис відображення актуальних сучасних подій та суспільних настроїв. Встановлено відмінності між тенденціями у тематиці пам’ятних монет у 2022 та 2023 роках та доведено, що пам’ятні монети цього періоду є важливими елементами творення українського історичного наративу.
Інституції та інструменти реалізації культури пам’яті в Німеччині: досвід для України
Анотація. Мета дослідження – розкрити, що в Німеччині національна система інституцій та інструментів культури пам’яті пройшла тернистий шлях еволюції. Наукова новизна. Це було зумовлено кількома посутніми чинниками. По-перше, півстолітнім роз’єднанням держави, що завершилося 3 жовтня 1990 р. По-друге, довготривалим процесом «подолання минулого» – спадщини Третього Райху. Результатом нелінійних трансформацій у сфері культури пам’яті Німеччини стали 1) багатосуб’єктність інституцій, що опікуються різними аспектами культури пам’яті, провідними з-поміж яких, наприклад, є Інститут та Фонд; 2) множинність інструментарію практичної реалізації культури пам’яті; 3) концепція культури пам’яті; 5) партистативний підхід в обговоренні, реалізації та відповідальності культури пам’яті. Висновки. Окремі успішні німецькі практики можуть стати у нагоді для української стратегії та тактики реалізації політики пам’яті. На думку авторів статті, ними є такі: 1) культура памяті у Німеччини – спільна справа держави, громадянського суспільства, бізнесу. В Україні поки, на жаль, відсутній такий підхід, його перенесення в українські реалії сприятиме консолідації української політичної нації; 2) діяльність німецьких інституцій культури пам’яті підпорядкована меті – суспільний консенсус у ставленні до минулого, що є актуальним і для України; 3) німецькі інституції культури пам’яті свою діяльність ґрунтують на партисипативному підході, застосування якого є доцільним і в Україні в політиці національної пам’яті; 4) імплементувати німецьку практику фінансування культури пам’яті, наприклад шляхом надання податкових пільг зацікавленому бізнесу.
Konflikt polsko-ukraiński o Galicję Wschodnią w wypowiedziach i relacjach przedstawicieli państw Ententy [Польсько-український конфлікт за Східну Галичину у заявах та звітах представників країн Антанти]
Streszczenie. 1listopada 1918 r. rozpoczęły się polsko-ukraińskie walki o Lwów, które dały początek konfliktowi o Galicję Wschodnią. W konflikcie tym celem obu walczących stron było przejęcie kontroli nad całym spornym terenem. Celem artykułu było pokazanie, iż konflikt ten był przedmiotem zainteresowania ze strony państw Ententy, które próbowały obu walczącym stronom narzucić warunki jego zakończenia. Innowacją niniejszego artykułu jest wykorzystanie mało znanych źródeł polskich, francuskich, brytyjskich i amerykańskich, przede wszystkim z czasów konferencji pokojowej w Paryżu. Znajdziemy w nich nie tylko wypowiedzi przywódców rządów Francji, Stanów Zjednoczonych i Wielkiej Brytanii, ale też relacje i opinie ich przedstawicieli z miejsc objętych walkami. Ważnym ich uzupełnieniem są wspomnienia uczestników tamtych wydarzeń oraz artykuły prasowe. Autor przychodzi do wniosku że działania dyplomatyczne państw Ententy nie przyniosły powodzenia, gdyż ani Polacy, ani też Ukraińcy nie zamierzali zrezygnować ze swoich planów wobec Galicji Wschodniej. Ostatecznie o losie Galicji Wschodniej przesądzić miała siła oręża, która była po stronie Polaków. Do zakończenia walk przyczyniło się także coraz silniejsze przekonanie, że w obliczu rosnącego zagrożenia ze strony Rosji bolszewickiej Polacy i Ukraińcy powinni nawiązać współpracę, by się mu przeciwstawić. To przekonanie zaowocować miało sojuszem militarnym i politycznym zawartym w kwietniu 1920 r. między Piłsudskim i Petlurą. Анотація. 1 листопада 1918 р. розпочалися польсько-українські бої за Львів, які породили конфлікт за Східну Галичину. У цьому конфлікті метою обох протиборчих сторін було взяти під контроль всю спірну територію. Мета статті – показати, що цей конфлікт був предметом інтересу з боку країн Антанти, які намагалися нав’язати обом ворогуючим сторонам умови припинення конфлікту. Новизною статті є використання маловідомих польських, французьких, британських та американських джерел, насамперед з Паризької мирної конференції. До них належать не лише заяви лідерів французького, американського та британського урядів, а й розповіді та думки їхніх представників з полів битв. Вони суттєво доповнені мемуарами учасників тих подій та статтями в пресі. Автор приходить до висновку, що дипломатичні дії країн Антанти не принесли успіху, оскільки ні поляки, ні українці не збиралися відмовлятися від своїх планів щодо Східної Галичини. Остаточно долю Східної Галичини мала визначити сила зброї, яка була на боці поляків. Завершенню боротьби сприяло також щораз міцніше переконання, що напередодні зростаючої загрози з боку більшовицької Росії, поляки та українці повинні співпрацювати, щоб протистояти їй. Результатом цього переконання став військово-політичний союз, підписаний між Пілсудським і Петлюрою у квітні 1920 року.
Діяльність Павла Шандрука в еміграції у Польщі (1921–1939 рр.)
Анотація. Мета – комплексно дослідити військово-політичну діяльність генерала Павла Шандрука в міжвоєнній Польщі, який протягом 1927–1936 рр. очолював на її території Генеральний штаб Міністерства військових справ (МВС) Армії Української народної республіки (УНР). Діяльність генерала П. Шандрука розгорталася в руслі польської концепції прометеїзму, спрямованої на розчленування Радянського Союзу на окремі національні держави з перспективою їх об’єднання у федерацію з ІІ Річчю Посполитою. Українці-петлюрівці виступали головною рушійною силою в реалізації прометеївських планів санаційної Польщі, а Генеральний штаб УНР на чолі з генералом Павлом Шандруком розробляв стратегію і тактику участі військової еміграції УНР у майбутній війні з Радянським Союзом. Наукова новизна. У цій публікації розкрито невідомий в сучасній історіографії аспекті військово-політичної діяльності українського генерала Павла Шандрука, а саме його участі в міжнародному прометеївському русі під егідою Польщі. Об’єднуючи в своїх лавах азербайджанський, грузинський, північнокавказький, козацький та інші еміграційні центри, що вимушено перебували на території Польщі і всього світу, польська влада під керівництвом Ю. Пілсудського головну роль в протистоянні з Радянським Союзом відводила українській петлюрівській еміграції. У цьому контексті розвивалася діяльність генерала Павла Шандрука, який був начальником Генерального штабу Армії УНР на території Польщі. Згадана тема чи не вперше актуалізована в сучасній українській історіографії і розкрита на основі документів і матеріалів із зарубіжних архівів. Висновки. У результаті поразки українських національно-визвольних змагань Павло Шандрук та інші воєначальники армії УНР емігрували на територію свого недавнього союзника – Польщі. Опинившись у таборах для інтернованих, вони продовжували готуватися до майбутнього протистояння з СРСР. У цій боротьбі вони знаходили підтримку з боку владних структур Польщі на чолі з Начальником держави Ю. Пілсудським. Після його відходу від влади розпочалося формування антирадянської еміграції у руслі польської концепції прометеїзму, спрямованої на формування сепаратистських рухів і розпаду СРСР на окремі національні держави. У зв’язку з цим протягом 1927–1936 рр. на території ІІ Речі Посполитої розгорнув свою діяльність Генеральний штаб Армії УНР, начальником якого був призначений генерал Павло Шандрук. Головним завдання цього законспірованого і союзного Війську польському осередку була організація української петлюрівської еміграції як головної ударної сили, спрямованої на її використання у майбутній польсько-радянській війні. Зусилля генерала П. Шандрука були спрямовані на реалізацію завдань, в результаті яких протягом згаданого періоду на території Польщі були сформовані відповідні секції Генерального штабу Армії УНР зі всіма необхідними підрозділами, зокрема з розвідкою і контррозвідкою. Однак, розвиток ситуації в СРСР і міжнародної кон’юнктури у світі довели утопічність польських планів відродження Речі Посполитої «від моря до моря». У зв’язку з цим концепція прометеїзму не була реалізована. Однак, діяльність генерала П. Шандрука, який залишався вірним традиціям Варшавської угоди 1920 р. заслуговує на увагу в контексті вивчення польсько-української військової співпраці.
Російські злочини щодо галицьких музеїв на початку Другої світової війни: сучасні історичні паралелі й польсько-українська солідарність
анотація. Метою статті є комплексний аналіз політики радянсько-партійних органів влади щодо музеїв Львова, Тернополя, Станиславова в 1939–1941 рр., та проекція більшовицької деструктивної культурної політики на повномасштабну війну, розпочату Росією проти України у 2022 р. Особливу увагу також звернуто на польсько-українську солідарність у справі порятунку культурних цінностей з українських музеїв від російських руйнувань. наукова новизна дослідження зумовлена спеціальним підходом до інтерпретації зібраного джерельного матеріалу та наукової літератури, який полягає в формуванні історичного порівняння радянської музейної політики із загрозами сучасної російської воєнної агресії. До наукового обігу вітчизняної історичної науки введено оригінальні наративи – написаний у 1939–1941 рр. щоденник директора львівського Етнографічного музею Александра прусєвіча, та, підготовлений невідомим автором, звіт про стан львівських музеїв, архівів, бібліотек у 1940 р. У документах особового походження описана атмосфера перших днів та місяців війни, а також політика партійних функціонерів щодо реорганізації східногалицьких музеїв, підпорядкування їх експозицій радянським ідеологічним потребам. висновки. З початком Другої світової війни музейне середовище Східної Галичини зазнало структурно-організаційних, кадрових, тематико-експозиційних змін. У найбільшому культурному центрі – Львові – 25 довоєнних музеїв та 70 приватних колекцій більшовики реорганізували в 5 державних музеїв – історичного, етнографічного, художньо-промислового, мистецького та літературного профілів. Ліквідовано приватні та громадські музеї – Любомирських, Дідушицьких, музей Наукового товариства імені Шевченка, вірменський, єврейський музеї. Значної шкоди і втрат галицькі музеї зазнали не внаслідок воєнних дій, а від непрофесійного переміщення та вивезення пам’яток. Культурна пам’ять про згадані події консолідує українців, поляків, литовців та інші європейські народи перед російською воєнною й окупаційною загрозою для українських музеїв. Засновані після 2022 р. польські й литовські порятункові ініціативи скеровані на матеріальну та професійну допомогу в забезпеченні музейних зібрань, фінансово-організаційну підтримку українських колег, збереження й популяризацію культурної спадщини через довготривалі музейні виставкові проєкти.
Співдіяльність Української Гельсінської спілки і польської «Солідарності»
Анотація. Мета – проаналізувати значення створеної політв’язнями першої української громадсько-політичної організації партійного типу – Української Гельсінської спілки і досвід співдіяльності з лідерами польської антикомуністичної опозиції на зламі 1980–90-х рр. Методологія. Застосовано історико-порівняльний метод, а також методи аналогії та синхронізації. Наукова новизна. У статті вперше публікуються матеріали записаних авторкою інтерв’ю з діячами «Солідарності, що бореться» – Піотром Глебовічем, Миколою Івановим та головою Київської організації Української Гельсінської спілки Олесем Шевченком. Оригінальність дослідження полягає в аналізі опублікованих документів з історії Української Гельсінської спілки, польської антикомуністичної опозиції, у тому числі, публікацій у пресі Польської Народної Республіки, а також спогадів учасників окреслених подій. Низка матеріалів вперше введені у науковий обіг. Висновки: 1. Україна і Польща у 1980-і роки мали різну динаміку суспільно-політичних процесів, що було обумовлене станом суспільства, яке в Україні було залякане політичними репресіями. У Польщі ніколи репресії не сягали такого масштабу і жорсткості. Комуністи, навіть співробітники органів держбезпеки, були патріотами Польщі, а не СРСР. 2. На хвилі перебудови і послаблення тоталітаризму, Польща перебувала в авангарді революційних процесів у Центрально-Східній Європі і показувала приклад іншим. Тому в середовищі Української Гельсінської спілки зреалізувалася її лідерами ідея нав’язання контактів з елітою «Солідарності». Перші зустрічі відбулися у 1989 р. 3. Двосторонні контакти дали можливість обмінюватися інформацією, отримувати українській опозиції методичну, матеріальну, моральну та політичну підтримку. 4. Контакти нових політичних лідерів Польщі й України сприяли зміні тональності у двосторонніх польсько-українських взаєминах на зламі 1980–90-х рр., що мало продовження і в наступні роки.
Ukraina między Wschodem a Zachodem: opcje i ograniczenia geopolityczne [Україна між Сходом і Заходом: геополітичні варіанти та обмеження]
Streszczenie. Celem opracowania jest analiza kluczowych problemów wyborów geopolitycznych, które są niejednoznacznie interpretowane w literaturze naukowej i wywołują pewien rezonans wśród ludności ukraińskiej, prognozując perspektywy dalszego dążenia Ukrainy w stronę zachodu lub wschodu. Autor zastosował ogólne naukowe empiryczne (opis) i teoretyczne (analiza, synteza, uogólnienie, indukcja, wyjaśnienie) metody badawcze. Poruszył drażliwe kwestii ukraińskiej historii w kontekście przyszłego wyboru Ukrainy. Analizując trzy dekady ukraińskiej niepodległości w kontekście ukraińskiej polityki bezpieczeństwa, autor wysuwa tezę, że poczynając od chwili uzyskania niepodległości po dzień dzisiejszy Ukraina nie wypracowała jednolitej linii co do kierunku i sposobu mającego zagwarantować jej bezpieczeństwo. Podejmowane działania sprowadzały się w zasadzie do sinusoidalnego przejścia między Wschodem i Zachodem. Stanowiły pokłosie aktualnej koniunktury politycznej, a czasami doraźnych interesów opcji sprawującej władzę. Stan bezpieczeństwa państwa jest odzwierciedleniem złożonej struktury funkcjonowania danego kraju w środowisku geopolitycznym. Każde państwo ma prawo wyboru swojej identyfikacji narodowej i historycznej. Wielowymiarowość i złożoność czynników mających wpływ na nieustannie zachodzące zmiany w środowisku bezpieczeństwa podyktowane czynnikiem politycznym, ekonomicznym, społecznym i informacyjnym, są źródłem powstawania zagrożeń dla bezpieczeństwa kraju. Dlatego elementem spinającym bezpieczeństwo każdego państwa są międzynarodowe relacje. Wybór odpowiedniej opcji geopolitycznej i przekształcenie jej w rzeczywistość jest dla Ukrainy sprawą o zasadniczym znaczeniu. Jest to wybór wartości, instytucji politycznych, systemu gospodarczego, skuteczności ekonomicznej, struktury relacji społecznych i roli jednostki w społeczeństwie. W rzeczywistości wybór ten może decydować o istnieniu Ukrainy jako społeczeństwa suwerennego i wolnego. Po uzyskaniu niepodległości Ukraina stanęła przed poważnym dylematem dotyczącym zapewnienia bezpieczeństwa. Dodatkowym problemem był wybór obrania drogi ku Zachodowi czy budowanie wspólnych relacji ze Wschodem. Jednak obawy przed rosyjskimi działaniami reintegracyjnymi spowodowały widoczną niechęć Kijowa do angażowania się w instytucjonalne formy współpracy w ramach opcji wschodniej. Jednocześnie droga ku zachodowi, czyli integracja z UE stała się wyzwaniem dla władz Ukrainy. Анотація. Метою дослідження є аналіз ключових питань геополітичного вибору, які неоднозначно трактуються в науковій літературі та викликають певний резонанс серед населення України, прогнозування перспектив подальшого просування України на захід чи схід. Методологія. Автор використав загальнонаукові емпіричні (опис) та теоретичні (аналіз, синтез, узагальнення, індукція, пояснення) методи дослідження. Були порушені загальні питання української історії в контексті майбутнього вибору України. Оригінальність дослідження. Аналізуючи три десятиліття незалежності України в контексті безпекової політики України, автор висуває тезу про те, що, починаючи з моменту здобуття незалежності й до сьогодні, Україна не виробила єдиної лінії щодо напряму та способу гарантування своєї безпеки. Вжиті дії в основному зводилися до синусоїдального переходу між Сходом і Заходом. Вони були результатом поточної політичної ситуації, а іноді й короткострокових інтересів правлячої партії. Наукова новизна. Стан безпеки держави є відображенням складної структури функціонування даної країни в геополітичному середовищі. Кожна країна має право обирати свою національну та історичну ідентифікацію. Багатоаспектість та комплексність чинників, що мають вплив на мінливість у сфері безпеки викликані політичними, економічними, суспільними та інформаційними факторами. Тому міжнародні відносини є тим елементом, який скріплює безпеку кожної країни. Вибір правильного геополітичного варіанту та втілення його в життя є надзвичайно важливим для України. Це вибір цінностей, політичних інститутів, економічної системи, економічної ефективності, структури суспільних відносин і ролі особистості в суспільстві. Власне, цей вибір може визначити існування України як суверенного і вільного суспільства. Висновки. Після здобуття незалежності Україна опинилася перед серйозною дилемою щодо забезпечення безпеки. Додатковою проблемою був вибір курсу на Захід чи побудови спільних відносин зі Сходом. Проте побоювання щодо реінтеграційної діяльності Росії призвели до очевидного небажання Києва брати участь в інституційних формах співпраці в рамках східного варіанту. Водночас викликом для української влади став шлях на Захід, тобто інтеграція з ЄС.
Arrow Cross organizational efforts in Transcarpathia between 1938 and 1942
Анотація. Мета. Метою статті є аналіз організаційної діяльності угорських ультраправих партій – зокрема Націонал-соціалістичної угорської партії – Гунгаристського руху та Партії Схрещених стріл – на Закарпатті в 1938–1942 роках. Дослідження спрямоване на з’ясування того, яким чином ці партії намагалися розширити свій політичний вплив у регіоні, які структури вони створювали, а також який вплив це мало на суспільно-політичне життя краю. Наукова новизна. У статті детально проаналізовано зусилля ультраправих партій щодо організаційного укріплення в прикордонному регіоні, що досі часто залишався поза увагою дослідників політичного радикалізму. Автор залучив маловідомі адміністративні та поліцейські документи з архіву в Берегові, які дозволяють по-новому поглянути на процеси політичної радикалізації на приєднаних територіях. Оригінальність дослідження. Основу дослідження становлять архівні джерела – повідомлення про створення місцевих осередків, звіти органів влади, дані про членство. Автор робить спробу реконструювати мережу партійних осередків, дослідити соціальний склад членства та виявити головні теми пропаганди, незважаючи на фрагментарність джерел. Висновки. Партія Схрещених стріл до 1942 року була активним і ініціативним учасником політичного життя регіону, особливо у формуванні місцевих осередків та веденні пропагандистської діяльності. Хоча після розколу її вплив ослаб, з 1944 року, після німецької окупації, активність знову зросла. Ідеологія партії фокусувалася на економічних труднощах, єврейському питанні та земельній реформі – темах, які мали резонанс серед нижчих соціальних верств. Місцеві осередки мали характер масових партій, членами яких були селяни, ремісники, чиновники, інтелігенція і навіть один реформатський пастор. Ефективність пропаганди важко оцінити, адже влада та місцеві органи послідовно обмежували діяльність партії шляхом закриття офісів, арештів членів, а також публікацій у підконтрольній пресі, що спростовували часто викривлену риторику руху.
Михайло Грушевський та студентська спільнота Львівського університету: співпраця, конфлікти, рецепція
Анотація. Метою статті є дослідження особливостей комунікації М. Грушевського зі студентами Львівського університету. Методологічне підґрунтя роботи становить міждисциплінарний підхід. Особливий акцент зроблено на структурно-функціональному системному аналізі історіографічних фактів і порівняльно-історичному методі, виходячи з принципів об’єктивності та історизму. У дослідженні було також використано методи періодизації, класифікації і типологізації. Наукова новизна статті полягає у спробі цілісної реконструкції комунікативних стратегій М. Грушевського стосовно представників студентської спільноти Львівського університету. Висновки. У підсумку наголошено на новаторському характері діяльності Грушевського-педагога на форумі Львівського університету. Тут першочергово мовиться про відкидання вченим патріархальних практик вивищення професури над студентською спільнотою та плекання ним демократичних традицій спілкування з молоддю. В основу такої стратегії була покладена сформульована в добу Просвітництва ідея Університету як гармонійної спільноти авторитетних педагогів і спраглих нового знання адептів. Завдяки такій комунікативній моделі М. Грушевський налагодив продуктивний рівноправний діалог зі своїми вихованцями. Це уможливило появу першої школи української соціогуманітаристики, що її представники впливали на провідні напрямки українознавства протягом ХХ ст. Важливим ефектом було й об’єднання поділених на партійні групи студентів ідеєю заснування українського університету. Ця культурна вимога стала довголітнім орієнтиром боротьби з польською дискримінацією в Східній Галичині. Ідейний провід М. Грушевського в цих проєктах перетворив його на авторитетну для української молоді постать. Втім, через це студенти-поляки, наслідуючи антиукраїнську риторику старших колег, ставилися до професора з виразною дистанцією, а подекуди й відверто вороже. Та загалом, саме вихованці М. Грушевського визначили характер перебігу непростого польсько-українського діалогу в роки Першої світової війни та протягом наступного двадцятиліття. З’ясування впливовості ідей автора «Історії України-Руси» на особливості його протікання є важливим сюжетом інтелектуальної історії Центрально-Східної Європи.
Історіографія першого десятиліття досліджень комплексу Ґьобеклі Тепе в Південно-Східній Туреччині (1995–2004)
Анотація. Мета – проаналізувати початковий етап накопичення знань та інтерпретації комплексу Ґьобеклі Тепе в історіографії (1995–2004 рр.). Наукова новизна. У статті виділено початковий етап дослідження Ґьобеклі Тепе – ключової пам’ятки докерамічного неоліту Верхньої Месопотамії. Уперше здійснено ґрунтовний огляд наукових праць, опублікованих англійською і німецькою мовами в період від початку її розкопок у 1995 р. до першої значної узагальнювальної роботи 2004 р. Основні результати вивчення Ґьобеклі Тепе у вказаний період залучено до україномовного наукового обігу. Проаналізовано інтерпретацію пам’ятки та визначення її ролі у процесі неолітизації авторами розкопок. Схарактеризовано особливості нагромадження знань про комплекс і формування історіографічної традиції, що сходить до К. Шмідта. Продемонстровано динаміку розширення наукових уявлень та зростання значення Ґьобеклі Тепе для археології протягом щорічних досліджень. Висновки. Більшість опублікованих у першу декаду вивчення Ґьобеклі Тепе наукових праць є по суті короткими звітами авторів розкопок, що характерно для археологічних пам’яток, дослідження яких триває. Водночас із описом його результатів відбувалося формування історіографічної традиції: розробка термінології, хронології, окреслення основних проблем, обґрунтування згодом панівної концепції інтерпретації пам’ятки як «храму» з виключно ритуальною функцією. Натомість на початку 2000-х рр. до Ґьобеклі Тепе зріс інтерес у фахівців, безпосередньо не пов’язаних із розкопками. Було здійснено аналіз його палеоботанічних, археозоологічних матеріалів і комплексної символічної системи. Пам’ятка посіла провідне місце в археології докерамічного неоліту Близького Сходу, поглибивши й суттєво змінивши розуміння процесу переходу мисливсько-збиральницького суспільства Верхньої Месопотамії до відтворювального господарства. Було визнано її визначну роль у вивченні джерел неолітизації.
Тематика козацтва ХVIII ст. у контексті сучасних дидактичних завдань української школи
Анотація. Метою статті є дослідити особливості методичного забезпечення викладання історії ранньомодерного козацтва ХVIII ст. учням 8-х класів ЗЗСО України в сучасних умовах. Сформульовану проблему автор простежує на основі комплексного опрацювання зразків історіографії (зокрема матеріалів науково-практичних конференцій останніх років) та практично апробованих тематичних джерел. Першочергову увагу приділяє власне трансформації методики навчання. Оптимізувати сюжет намагається шляхом використання кількох, уже традиційних прийомів, у тому числі залучення особисто напрацьованого педагогічного досвіду. Наукова новизна. Спираючись на синтез умінь і навичок викладання історичних дисциплін учителями європейських шкіл, передусім країн Центрально-Східної Європи, уперше показано як національна ідентичність та сформована історична пам’ять допомагають (а інколи перешкоджають) неупереджено інтерпретувати сторінки ранньомодерної історії України. Аби уникнути численних пасток, учитель покликаний безперервно обґрунтовувати складні явища / процеси, для чого він має керуватися глосарієм новітніх інтерпретацій понять (термінів, категорій), що їх навчальна програма пропонує учням для опрацювання. Висновки. З огляду на проведений аналіз, продуктивним видається ширше запровадження в середній ланці освіти України такого універсального прийому європейського досвіду як навчання історії за концентрами. Крім того, аби досягнути дидактичних цілей, сучасний учитель повинен добре знати специфіку нинішніх потреб в історичних знаннях (компетентностях). Він має враховувати, що в останні роки роль публічної сфери, інформаційного простору, де вони набули популярності, підвищилася. Першочергового значення набули технології критичного мислення. Якщо раніше козацька тематика була «добре міфологізованою», проте мало політизованою, то в умовах перманентної гібридної війни росії проти України ситуація змінилася на протилежну. Наразі вчитель, щоб виконати свою професійну місію, не повинен демонструвати свою «безтурботну вірність» політичній кон’юнктурі, а радше – протидіяти їй. Відповіді на де-конструктивну (ворожу) пропаганду, фейкові новини перетворилися для нього на першочерговий виклик. При цьому він зобов’язаний і надалі ґрунтувати свою методику на засадах науковості, об’єктивності (без фальсифікацій і міфологізацій), демократизму, гуманізму, національного компоненту, глобалізаційних процесів.
Академічна доброчесність у професійній сфері історика
Анотація. Метою статті є дослідження значення академічної доброчесності як ключового елементу професійної діяльності історика. Це включає аналіз її впливу на достовірність історичного дослідження, етику роботи з джерелами та формування суспільної довіри до історичної науки. У статті аналізується вплив дотримання принципів академічної доброчесності на достовірність історичного дослідження, етику роботи з джерелами та формування суспільної довіри до історичної науки. Особлива увага приділяється проблемам плагіату, фальсифікації даних та викликам, що постають перед істориками в умовах інформаційного суспільства та цифровізації. Досліджено, як дотримання принципів доброчесності сприяє підвищенню якості наукових публікацій та зміцненню репутації історичного співтовариства. Наукова новизна полягає у специфічному фокусі на проблемах дотримання принципів академічної доброчесності та етики саме в контексті професійної сфери історика та розвитку історичної науки. Хоча сама тема академічної доброчесності не є новою, пропонується аналіз впливу доброчесності на достовірність історичного дослідження, висвітлення питання етики роботи з джерелами та уникнення плагіату і самоплагіату; характеристика викликів, що постають перед істориками в умовах інформаційного суспільства, цифровізації та дезінформації. Висновки статті зосереджені на критичній важливості академічної доброчесності для професійної діяльності історика: доброчесність є необхідною умовою для забезпечення якості та надійності історичного знання, дотримання етичних норм є ключовим для боротьби з фальсифікацією даних та плагіатом, академічна доброчесність сприяє зміцненню довіри суспільства до істориків та їхньої роботи, застосування принципів доброчесності є запорукою професійної репутації істориків.
Діалог польсько-українських істориків в умовах російської агресії (Międzynarodowa konferencja naukowa «Stosunki polsko-ukraińskie wobec rosyjskiej agresji na Ukrainę: konteksty historyczne i współczesne» (Warszawа, Uniwersytet Warszawski, 11–12 kwietnia 2
Discussion of M. Hrushevsky’s “History of Ukrainian Literature” in the historiography of 1920–1930s
Анотація. Мета дослідження полягає у реконструкції процесу осмислення історико-літературної спадщини М. Грушевського в науці його доби. Методологічне підґрунтя роботи становить міждисциплінарний підхід. Важливу роль відіграв біографічний метод, що передбачає вивчення історичних явищ і процесів через призму життя та творчості окремих помітних представників епохи. Також у роботі використано методи філософського, загальнонаукового та конкретно-історичного характеру. Особливий акцент зроблено на структурно-функціональному системному аналізі історіографічних фактів, порівняльно-історичному методі та методі критичного аналізу документального матеріалу, виходячи з принципів об’єктивності та історизму. У дослідженні було також використано методи періодизації, класифікації і типологізації. Наукова новизна статті полягає у спеціальному аналізі проблеми рецепції історико-літературної спадщини М. Грушевського в науці його доби. Висновки. Жваве обговорення «Історія української літератури» протягом 20-30-х років, засвідчило , що ця праця стала важливим явищем української гуманістики доби національного відродження. Поряд з «Історією України-Руси», вона була визнана найбільшим творчим досягненням М.Грушевського та свідченням потужного злету вітчизняної науки. Висловлені в ході критичного обговорення зауваження та пропозиції методологічного характеру сприяли модернізації українського літературознавства, виходу його на нові концептуально-тематичні обрії. Полемічні спостереження довкола висловлених в «Історії української літератури» ідей, котрі прозвучали у міжвоєнний час, заклали традиції історико-літературної грушевськіани не лише у повоєнні роки. Як вихідні для подальших інтерпретацій літературознавчої спадщини М.Грушевського вони визнаються й дослідниками нашого часу.