Вісник Черкаського університету. Серія: Історичні науки
Журнал містить статті, в яких висвітлено актуальні проблеми історії України, історіографії та методології історичних досліджень, всесвітньої історії, етнології, джерелознавства, спеціальних галузей історичної науки. У збірнику також уміщено огляди та рецензії українських і зарубіжних наукових і навчально-методичних видань, наукова хроніка тощо. Для широкого кола науковців, викладачів, аспірантів, студентів й усіх, хто цікавиться історичною наукою. Рік заснування: 1997 ISSN: 2076-5908 (Print) 2518-1149 (Online) Свідоцтво про державну реєстрацію: КВ № 21390-11190Р від 25.06.2015 Фахова реєстрація: Наказ МОН України № 409 від 17.03.2020, Категорія «Б» Ідентифікатор видання в Реєстрі суб’єктів у сфері медіа: R30-01516 Періодичність: тричі на рік Мова видання: українська, польська, англійська, змішана Засновник: Черкаський національний університет імені Богдана Хмельницького (ЄДРПОУ 02125622) ROR засновника: https://ror.org/009apaj69 Префікс DOI: 10.31651 Голова редакційної колегії: доктор історичних наук, професор Костянтин Івангородський (Черкаський національний університет імені Богдана Хмельницького (м. Черкаси, Україна). Заступник голови редакційної колегії: доктор історичних наук, професор В. В. Масненко (Черкаський національний університет імені Богдана Хмельницького (м. Черкаси, Україна). Відповідальні секретарі: доктор історичних наук, професор Л. І. Синявська (Черкаський національний університет імені Богдана Хмельницького (м. Черкаси, Україна); кандидат іст. наук, доцент В. О. Кірєєва (Черкаський національний університет імені Богдана Хмельницького (м. Черкаси, Україна). Адреса редакції: 18031, м. Черкаси, бульвар Шевченка, 81 Телефон: +380679381776 Адреса сайту видання (URL): http://history-ejournal.cdu.edu.ua Електронна адреса: vcusin@ukr.net, iwakos@ukr.net
Черкаський національний університет імені Богдана Хмельницького
Російська пропаганда в контексті збройної агресії Росії проти України
Анотація. Мета дослідження: проаналізувати особливості та основні наративи російської пропаганди у контексті збройної агресії Росії проти України. Методологія дослідження базується на принципі науковості, а також на використанні загальнонаукових методів, зокрема, методів аналізу і синтезу, а також методу контент-аналізу. Наукова новизна статті полягає в дослідженні недостатньо вивченої проблеми російської пропаганди у контексті збройної агресії Росії проти України. Висновки. Проведене дослідження дає підстави стверджувати, що російська пропаганда використовує усі доступні їй на сьогодні ресурси: засоби масової комунікації, інтернет-тролів etc. Водночас її принципи базуються на традиціях російської антиукраїнської пропаганди 1917 року: маніпулювання громадською думкою, сприяння політичній, економічній, культурній та соціальній дестабілізації в Україні з метою дискредитації українського уряду. Розпочавши збройну агресію проти України російське керівництво змушене було шукати аргументи для її виправдання. Так з’явилася низка прокремлівських наративів, наприклад, згадки про біолабораторії в Україні, які фінансуються Сполученими Штатами Америки, або теза про необхідність захисту російськомовного населення Донбасу. Російські пропагандистські тексти містять відповідну лексику, підібрану так, щоб викликати позитивні емоції та співчуття тоді, коли мова йде про все, що пов’язане з Росією і негативні емоції, коли йде мова про Україну, її Збройні Сили etc. Російська пропаганда спрямована як на власне російське населення, так і на зарубіжну аудиторію. Окремий напрямок російської пропаганди – це окуповані українські території. Встановлено, що ефективність протидії російській пропаганді не завжди є задовільною. У низці регіонів світу російська пропаганда домінує, натомість українська позиція в інформаційному просторі ряду країн належним чином не відображена.
Авторське право (c) 2025 Вісник Черкаського університету. Серія Історичні науки
Стратегії та практики протидії деструктивним інформаційним впливам під час повномасштабного воєнного вторгнення Російської Федерації
Анотація. Мета. Визначити, що в умовах повномасштабного воєнного вторгнення Російської Федерації деструктивні інформаційні впливи ворога є засобом реалізації стратегічних планів РФ, пов’язаних із ліквідацією української державності та нації. Наукова новизна. Висвітлено, що спільні зусилля держави та громадянського суспільства дозволили поширити серед українських громадян переконання у тому, що сучасна російсько-українська війна є екзистенційним протистоянням для України. Доведено, що тривале поширення інформації через близьких до влади інфлюенсерів обумовило зростання недовіри до неї на тлі розходжень між обіцянками влади та їх реалізацією. Така недовіра зростала в умовах поширення популістських гасел та повідомлень низкою провладних «експертів», які продемонстрували нездатність формування реалістичних прогнозів, неготовність реально оцінити події на фронті, масштаби і характер іноземної допомоги, а також небажання пов’язувати її надання із певними заздалегідь визначеними діями української влади, спрямованими на боротьбу із проявами корупції. Висновки. Визначено, що співпраця низки блогерів з окремими державними органами певною мірою полегшила процес обміну військовополоненими, сприяла спростуванню низки фейків російської пропаганди, висвітлюючи реальну мотивацію російських військовослужбовців щодо участі у війні проти України, яка ґрунтувалася не на ідеологічних переконаннях, а, передусім, на матеріально-фінансовій зацікавленості. Визначено, що підвищення медіаграмотності населення саме по собі не може забезпечити успіху у протидії ворожим деструктивним інформаційним впливам без дієвої та виваженої стратегічної комунікації.
Образ князя Романа Мстиславича у працях представників Краківської історичної школи
Мета дослідження полягає у вивченні еволюції зображення постаті галицько-волинського князя Романа Мстиславича та його оцінки у працях вчених, що належали до Краківської історичної школи. Методологічне підґрунтя роботи становлять загальнонаукові принципи об’єктивізму та історизму, а також опори на джерельному матеріалі. Особливий акцент зроблений на застосуванні спеціальнонаукових методів історіографічного дослідження як історіографічний аналіз та синтез, порівняльно-історичний, біографічний та інші методи. Наукова новизна статті полягає у тому, що у ній вперше у вітчизняних історіографічних студіях вивчається специфіка зображення постаті Романа Мстиславича у працях різних поколінь вчених із середовища Краківської історичної школи. У підсумку відзначено, що польські історики, які працювали в другій половині ХІХ – першій третині ХХ ст. й представляли Краківську історичну школу, виявляли значний інтерес до постаті першого галицько-волинського князя Романа Мстиславича й докладно вивчали його роль в історії середньовічних Польщі та Русі. Діяльність руського князя та його відносини із князями з династії П’ястів була відображена у працях як старшого покоління представників Краківської історичної школи таких як Ю. Шуйський та Ф. Левицький, так і у дослідженнях С. Смольки й М. Бобжинського. У працях зазначених істориків, що виходили у світ в період із 1860-х до 1920-х рр. відбулась значна еволюція образу Романа Мстиславича та історичних подій пов’язаних із його діяльністю. Так, у таких найбільш ранніх працях краківських вчених, як у дослідженнях Ю. Шуйського, особа галицько-волинського князя зображувалась зразковим східним деспотом та кровожерливим варваром, «ворогом християнства» та усього європейського. Такі ідеї були подиктовані безкритичним відтворенням свідчень польських середньовічних творів, що вирізнялися своїми антируськими позиціями, й ще значним впливом романтичної історіографії на погляди істориків у 1860-х рр. Поступово образ князя Романа був переосмислений й у працях істориків втрачав найбільш одіозних характеристик. Остаточно в дослідженнях молодшого покоління представників Краківської історичної школи, що слідували традиціям позитивізму та «історичного песимізму», з’явилися зважені оцінки Романа Мстиславича.
Особливості вивчення битви під Охматовим 1655 р. у польській історіографії
Анотація. Метою даної статті є вивчення особливостей зображення битви між польсько-татарським й козацько-московськими військами під Охматовим у 1655 р. у працях польських істориків другої половини ХІХ – початку ХХІ ст., визначення еволюції її історіографічного образу. Методологічне підґрунтя статті становить порівняльно-історичний аналіз історіографічних фактів, ґрунтуючись на принципах історизму та об’єктивності. У роботі використовувались загальнонаукові методи, як аналізу та синтезу, порівняння, систематизації, класифікації й порівняння, а також спеціально-історична методологія досліджень, зокрема історико-генетичного методу та критики історичних джерел. Наукова новизна статті полягає у відображенні першого у вітчизняних історіографічних студіях дослідження специфіки відображення подій битви під Охматовим у працях польських істориків. Висновки. У підсумку відзначено, що військова кампанія осені 1654 – зими 1655 рр. й Охматівська битва, що були частиною національно-визвольної війни українського народу середини XVII ст., чи не найбільш глибокого відображення знайшли у працях польських істориків, які працювали з другої половини ХІХ ст. й до сьогодення. У польській історіографії образ битви під Охматовим у 1655 р. пройшов певну еволюцію від доволі поверхових згадок у більш загальних дослідженнях історії Польщі, які з’являлися у працях ХІХ ст., до спеціальних досліджень подій військової кампанії кінця 1654 – початку 1655 рр. у роботах сучасних польських науковців. Зміни зазнали й оцінки істориками результатів Охматівської битви. Так у висновках істориків з ХІХ ст. вона бачилась однозначною перемогою польської сторони, однак уже на зламі ХІХ та ХХ ст. відбулась її переоцінка й дослідники вбачали у ній збройне зіткнення, яке не принесло рішучої переваги жодній із сторін, однак призвело до значних втрат. Сучасні дослідження виявляють відхід від безкритичного повторення образу подій, засвідченого у польських джерелах XVII ст., та різноманітних тенденційних антиукраїнських стереотипів, що часто мали місце у працях польських істориків ХІХ та першої половини ХХ ст., й переходу до докладного аналітичного вивчення теми, зображення її із позицій обох сторін конфлікту.
Соціальна структура селянства Великого князівства Литовського в інтерпретаціях української та російської історіографій другої половини ХІХ – початку ХХ ст.
Анотація. Мета статті полягає у з’ясуванні поглядів українських та російських істориків другої половини ХІХ – початку ХХ ст. на диференціацію селянства Великого князівства Литовського. Наукова новизна. Представлена робота є першою в українській історіографії спробою системного викладу бачення соціальної структури селян Великого князівства Литовського українськими та російськими науковцями другої половини ХІХ – початку ХХ ст. Висновки. дослідження соціальної структури селянства Великого князівства Литовського, започатковане в українській та російській історіографії в 60-х рр. ХІХ ст., упродовж наступних двох десятиліть перебувало на стадії пошуку методології. Для наукових результатів цього періоду характерні розбіжності в розумінні критеріїв диференціації, поверховість та спрощений підхід до класифікації та аналізу категорій селянства. Утім своєю науковістю і предметністю вирізнялися доробки молодого Ф. Леонтовича, а також І. Бєляєва та І. Новицького, які стали фундаментом для подальших наукових студій. Загалом науковий процес у сегменті дослідження структури селянства рухався по висхідній лінії і досяг свого апогею наприкінці ХІХ – на початку ХХ ст. У цей час особливо ґрунтовними виявилися напрацювання Ф. Леонтовича, М. Владимирського-Буданова, М. Любавського, М. Грушевського. Застосовані ними та деякими іншими науковцями мірила селянських розрядів виявилися концептуально близькими між собою, хоч і мали подекуди розбіжності в деталях, змістовності та обґрунтуванні. Зокрема вказані вище дослідники розробили й обґрунтували диференціацію селян на підставі трьох головних критеріїв: 1) за правовим статусом та особистою залежністю; 2) за формою власності на землю та землекористуванням; 3) за характером повинностей. Характерно, що диференціацію селянства Великого князівства Литовського дослідники представляли переважно в межах періоду XV – першої половини XVІ ст., і лише в поодиноких випадках зверталися до розгляду цієї проблеми в наступні часи.
Архівні джерела до біографії архімандрита Мельхиседека Значко-Яворського
Анотація. В наукових дослідженнях ще від ХІХ ст. вся увага, що приділялася діяльності ігумена Троїцького Мотронинського монастиря Мельхиседека Значко-Яворського, базувалася головним чином на документах, опублікованих ще у 1864 р. Результатом цього стала фактична відсутність до сьогодні об’єктивної наукової біографії цього церковного діяча. Разом з тим, значна частина неопублікованих і не введених до наукового обігу архівних документів зберігається нині у Інституті рукопису Національної бібліотеки України імені В. Вернадського та Центрального державного історичного архіву України у м. Києві. Серед них є документи, що розкривають зростання церковної кар’єри Мельхиседека, його звіти про дипломатичну діяльність, розпорядження по керівництву монастирями, листування з найближчими родичами тощо. Значна частина документів має суто церковно-адміністративний характер. Використання виявлених документів вже сьогодні дозволяє дати відповіді на питання щодо окремих моментів біографії архімандроита. Наукова новизна. Вперше у історичній науці здійснюється аналіз виявлених в архівах України документальних джерел, що можуть бути використані для точної реконструкції життя і діяльності архімандрита Мельхиседека Значко-Яворського. Методологія базується на загальних наукових методах логіки, об’єктивності та системності. Крім того, в основі дослідження були використані також принцип історизму та порівняльний метод. Висновки. Неопубліковані архівні документи, що стосуються життя і діяльності архімандрита Мельхиседека, зберігаються у архівних сховищах України і дають можливість відтворити точну біографію цього церковного діяча. Серед них – документи, що стосуються безпосередньо його церковної діяльності, а також стосунків із ріднею та представниками різних суспільних верств.
Холодноярські події доби Української революції 1917–1921 рр. у матеріалах регіональних наукових конференцій
Анотація. Метою статті є обґрунтований попереднім аналізом історіографії намір привернути увагу наукової громадськості до проблеми холодноярських подій доби Української революції 1917–1921 рр., синхронно охопивши цим пізнавальним інтересом самі історичні події Холодноярського повстання 1918–1922 рр., унікальну джерельну базу, насамперед оригінальні матеріали краєзнавчих музеїв, а головне – численні публікації, що через відсутність належного інтересу до локальної історії вкрай рідко потрапляли в орбіту узагальнюючих праць. Наукова новизна. У статті вперше проаналізовано матеріали регіональних наукових форумів (конференцій, симпозіумів, круглих столів, семінарів) останніх десятиліть, що присвячені холодноярським подіям доби Української революції (з урахуванням їхньої специфіки). Частина цього доробку істориків, краєзнавців, також «патріотично налаштованих» публіцистів цінна тим, що презентує оригінальні матеріали музейних фондів, зокрема й тих, які відносно нещодавно потрапили до їхніх колекцій. Висновки. Потреба такої розвідки є очевидною з погляду того, що напрацьовані раніше сюжети «місцевої» історії здебільшого лишаються маловідомими широкому загалу дослідників. Нерідко поширення опублікованих статей та тез обмежувалося колом самих учасників зібрань. У цьому сенсі існуюча дотепер периферійність знань та обмежений характер залучення цих матеріалів у дослідницький процес продовжують сумну традицію ігнорування, упередженого замовчування холодноярських подій комуністичним режимом. Кажучи інакше, відродження козацьких традицій на національному ґрунті (чим власне відомий Холодний Яр революційної доби) виявилося настільки «ідеологічно незручним» для політиків та істориків, що відголосок цього несприйняття відчувається до наших днів. Тобто, як не дивно, але навіть після 1991 р. такою стереотипною перцепцією керувалося багато чиновників та служителів Кліо. Своєю чергою, потреба творення більш досконалих наукових синтезів мотивована кількома додатковими обставинами. Одна з них – необхідність протистояти усталеним міфам та стереотипам, що шкодять об’єктивізації наукових наративів, водночас – формуванню цілком відповідних комеморативних практик. В умовах перманентної гібридної війни, що її північно-східний сусід веде проти України, ці завдання набули значення національної безпеки.
Грушевський-політик в українському меморіальному дискурсі
Анотація. Мета дослідження полягає в з’ясуванні особливостей осмислення суспільно-політичної діяльності М. Грушевського в українському меморіальному дискурсі. Методологія дослідження передбачає використання принципів, та загальнонаукових і спеціально-історичних методів історіографічного дослідження. Наукова новизна статті полягає у дослідженні малознаної проблеми конструювання образу Грушевського-політика в українській меморіальній публіцистиці. У підсумку відзначено, що у меморіальній грушевськіані домінуючим дискурсивним трендом стало повернення й переосмислення таких метафор стосовно спадщини Грушевського-політика як «будитель», «Всеукраїнець» і «батько». З огляду на трагічні обставини смерті вченого – зацькованого одвічним ворогом українців бранця – ці характеристики набули загального поширення в публіцистиці національно-демократичного табору. Його представники воліли виопуклювати успішність національного служіння вченого у довоєнні часи й всіляко пом’якшувати прорахунки, здійснені за доби Центральної Ради та на еміграції. Відтак ними було поширено тезу про послідовний патріотизм і принципове народолюбство Грушевського-політика, які спонукали його перейнятися соціалістичною риторикою мас у революційні часи та дещо пізніше шукати порозуміння з більшовиками. Поряд із цим, політичні помилки діяча пом’якшувалися змалюванням ефективності його культурно-просвітницької й науково-організаційної праці за будь-яких некорисних для національної культури обставин. В той же час, опоненти М. Грушевського з націоналістичного табору не пом’якшили принципових моментів своєї критики його політичних учинків. З огляду на трагізм смерті вченого, вони відмовилися від закидів про зраду ним національних інтересів, але надалі узасаднювали тезу про «доброго історика – поганого політика», який помилково отримав до рук державне кермо. З різним ступенем емоційності говорячи про прорахунки Грушевського-політика, його опоненти не завдавали собі праці контекстуальніше подивитися на проблему і врахувати як настрої мас, так і неготовність тогочасних лідерів до несподіваної незалежності. Відтак автор «Історії України-Руси» був визначений ними головним винуватцем за поразку Визвольних змагань. Втім, як симпатики політичної акції голови Центральної Ради, так і її опоненти чи профанатори були одностайними в тому, що в особі М. Грушевського український народ втратив одного зі своїх найвизначніших синів.
Публіцистика Мирона Кордуби на шпальтах часопису «Biuletyń Polsko-Ukraiński»: ідеологія та проблематика
Анотація. Мета статті – комплексне осмислення актуалізованої М. Кордубою суспільно-політичної проблематики на шпальтах часопису «Biuletyń Polsko-Ukraiński». Методологія дослідження спирається на традиційне для історіографічних праць поєднання принципів (історизму, об’єктивності, холізму і системності, а також ціннісного підходу до об’єкту вивчення) та загальнонаукових (порівняння, узагальнення, аналізу і синтезу) і спеціально-історичних (історико-генетичний, історико-порівняльний, історико-типологічний та історико-психологічний) методів наукової праці. Наукова новизна статті: на підставі широкого кола джерел відтворити особливості співпраці М. Кордуби із часописом «Biuletyń Polsko-Ukraiński». Висновки. У підсумку відзначено, що співпраця М. Кордуби з часописом «Biuletyń Polsko-Ukraiński» була зумовлена необхідністю поінформувати нових господарів Східної Галичини про українське розуміння шляхів вирішення численних проблем міжнаціонального діалогу. З необхідним тактом і відповідною історичною аргументацією, історик поборював створені інтелектуалами народно-демократичного табору стереотипи про їхніх східних сусідів як нездатний до повноти політичного й культурного життя етнос. Рішуче опонуючи такому баченню, М. Кордуба переконливо доводив безумовне право найбільшої національної меншини польської держави отримати рідномовну вищу школу, позбавлені репресивної опіки громадські організації й вільну від цензури пресу. Поряд із цим галицький історик наголошував на небезпеці іншування польськими чиновниками громадян українського походження як потенційних ворогів відродженої Польщі. Відмова від цих наслідків польсько-українського збройного протистояння, вказував М. Кордуба, є необхідною передумовою для появи рівноправного міжнаціонального діалогу. На переконання публіциста, це сприятиме побудові об’єднаної спільними інтересами громади. Як історик, М. Кордуба розумів, що тільки така логіка дій політиків зможе забезпечити стійкість польській державі, яка перебувала між радянським і німецьким тоталітаризмами. Як знаємо, заклики історика не переконали польських інтелектуалів, що мало трагічні для наших націй наслідки у часи Другої світової війни.
Втілення сюжету композиції «Древо Єсея» стінопису церкви св. Юра у Дрогобичі в українських пам’ятках
Анотація. Сюжет «Древа Єсея» є одним із відомих іконографічних мотивів християнського мистецтва, що візуалізує біблійний родовід Ісуса Христа на основі пророцтва Ісаї. Метою статті є комплексне дослідження особливостей іконографії композиції «Древо Єсея» у стінописі церкви св. Юра в Дрогобичі, здійснення порівняльного аналізу з іншими українськими та європейськими взірцями та інтерпретація символіки тюльпанового орнаменту в контексті сакрального мистецтва XVII ст. Наукова новизна полягає у виявленні та системному аналізі унікальної риси дрогобицького стінопису – використання тюльпанового мотиву, нетипового для української релігійної іконографії, а також у розкритті можливих культурних і торговельних шляхів проникнення цього мотиву на українські землі. Оригінальність дослідження полягає у поєднанні іконографічного, культурно-історичного та символічного підходів, що дозволяє уточнити місце дрогобицької пам’ятки в розвитку української традиції та виявити її взаємозв’язки з європейськими художніми тенденціями ранньомодерного часу. У статті застосовано методи візуального аналізу, компаративістики та контекстуального підходу, що дало змогу глибше зрозуміти культурні трансформації та локальні інновації. Практичне значення дослідження полягає у можливості подальшого використання результатів у вивченні українського сакрального малярства, а також у розвитку міждисциплінарних студій з історії мистецтва та культурної антропології. Висновки. Стінопис «Древа Єсея» церкви св. Юра в Дрогобичі є не лише репрезентацією канонічного біблійного сюжету, але й свідченням творчого синтезу локальної іконографічної традиції та міжнародних стилістичних впливів, що розширює розуміння процесів культурної циркуляції у східноєвропейському сакральному мистецтві.
Членство Кирила Розумовського в наукових спільнотах Європи
Анотація. Метою дослідження є публікація й аналіз документів, які підтверджують членство українського гетьмана Кирила Розумовського в Королівській академії наук (м. Берлін) та Королівського товариства (м. Лондон). Наукова новизна полягає в тому, що основні наукові дослідження про постать Кирила Розумовського зазначають лише про його президентство в Імператорській академії наук, не зазначаючи про його участь в інших наукових спільнотах. Дослідження вміщує аналіз документів які раніше не використовувалися в біографічних студіях про гетьмана. У ході дослідження було виявлено карту зоряного неба з присвятою Кирилові Розумовському, що була невідома й не публікувалася в україномовних публікаціях. Висновки. Виявлені архівні документи демонструють авторитет Кирила Розумовського в наукових колах Європи, про що безпосередньо вказано у причинах його обрання. Таки чином, Кирило Розумовський постає не лише як політичний діяч, а й як представник української еліти XVIII ст. в міжнародному науковому середовищі, що підтверджує залученість українських репрезентантів до інтелектуальних процесів Європи.
«Як дійшло до Талєргофу»: трагедія русинів на сторінках «Нашого Лемка»
Анотація. Мета дослідження полягає в з’ясуванні особливостей осмислення представниками авторського кола «Нашого лемка» пов’язаних з темою табору Талєргоф різнопланової проблематики. Методологічне підґрунтя роботи становить міждисциплінарний підхід. У статті використано такі методику та підходи, як систематичний, порівняльний і критичний аналіз джерельної бази, представленої великими текстовими масивами. Здійснити коректну інтерпретацію різножанрової газетної інформації уможливило застосування методики контент-аналізу. Наукова новизна статті полягає у спробі комплексного аналізу рецепції дописувачами часопису «Наш лемко» низки талєргофських сюжетів. Висновки. У підсумку відзначено, що саме талєргофські події значною мірою вплинули на самосвідомість русинів міжвоєнного часу як етнічної групи. Зрозумівши це дещо пізніше від діячів москвофільської орієнтації, об’єднані довкола «Нашого лемка» русинські інтелектуали розпочали складну працю з деконструкції створених ними стереотипів, а відтак й українізації талєргофського наративу. Проведена Ю. Тарновичем, П. Антонишиним, О. Костаревичем й іншими співробітниками часопису робота була багатоаспектною, адже передбачала опитування очевидців трагедії, опрацювання й публікацію їхніх спогадів, підготовку полемічних виступів, написання аналітичних студій тощо. У підсумку було створено вповні конкурентний історіографічний образ талєргофської трагедії, що спонукав лемків залишатися при українському національному виборі після їхнього вигнання з рідних земель і подальшого розселення багатьма діаспорними осередками. Ця концептуально виважена й фактологічно узасаднена інтерпретативна модель виявилася затребуваною і для української соціогуманітристики доби незалежності, ставши органічною складовою сучасних академічних реконструкцій теми Талєргофа.
Війна в «Афгані» як джерело травматичного стресу (на матеріалах епістолярної спадщини жителів Жашківщини)
Анотація. Метою статті є комплексний аналіз / синтез соціальних проблем, зумовлених морально-етичними та психологічними травмами воїнів-«афганців», їхніх рідних, що були спричинені подіями радянсько-афганської війни й виявлялися в спілкуванні як під час інтервенції, так і після її завершення – через роки й десятиліття. Наукова новизна. Уперше комплексно проаналізовано опубліковані матеріали: листи, спогади та інтерв’ю жителів окремо взятого регіону – Жашківщини. Мова йде про тих колишніх рядових і молодших командирів радянської армії, яких у повсякденні прийнято називати «афганцями». Їхні реальні переживання – травматичні стреси – висвітлено в контексті фіксації прояву цих почуттів саме в епістолярній спадщині. На думку авторів, документальні та усноісторичні свідчення усебічно й «відверто» репрезентують долі військовослужбовців, котрим довелося пройти крізь ризики, страх, а інколи й справжнє пекло радянсько-афганської війни 1979–1989 рр. Доведено: потрясіння й травми, що випали на долю «афганців», спонукають багато в чому інакше оцінювати ті події, аніж це прийнято традиційно трактувати в історіографії та дидактичній літературі. Висновки. Війна в Афганістані мала гібридний характер, хоча про це не прийнято було говорити. Відомості про неї були обмеженими, що характерно для політики комуністичного керівництва СРСР узагалі. Населення України (УРСР) мало що знало. Справа була організована так, що вести мову про бойові дії та жахіття війни людям також не хотілося. Солдати й сержанти, які поверталися зі служби, не надто прагнули щось розповідати. Одна з причин такого «замовчування» – намагання правлячого режиму зберегти політичну стабільність у суспільстві. Тож, мало хто був зацікавлений у поширенні інформації про те, що насправді відбувалося «за річкою». Між тим, приховувати все не вдавалося, бо стан напруження, перманентний стрес, що його доводилося переживати тисячам військовослужбовців, важко було приховати. Надто тим, які неодноразово побували на межі життя й смерті, зазнали катувань, скалічіли. Не краще виглядала психологічна ситуація з рідними, які отримували сповіщення про смерть чи каліцтво своїх дітей, батьків. Спираючись на унікальні першоджерела, автори показали набагато більший масштаб людської трагедії, ніж це вважалося раніше.
Міжнародні відносини античних держав Північного Причорномор’я в часи грецької колонізації (V–I ст. до н. е.)
Анотація. У статті, з огляду на відсутність у вітчизняній історіографії спеціальної праці, присвяченої міжнародним відносинам північно-причорноморських держав у V–I ст. до н. е., ставиться мета провести їх комплексний аналіз. Наукова новизна полягає у тому, що матеріали публікації сприятимуть більш повному осмисленню як історії регіону зокрема, так і вітчизняної історії загалом в означений хронологічний період, матимуть практичне застосування у навчальному процесі. Висновки. Констатовано, що міжнародні зв’язки античних держав Північного Причорномор’я в часи грецької колонізації V–I ст. до н. е. відігравали важливу роль в їх економічному і політичному становищі.
Суднобудування та флот Кримського ханства у XV–XVIII ст.
Анотація. У статті досліджено флот Кримського ханства та традиції суднобудування у державі. Проаналізовано роль основних центрів суднобудівництва на півострові та територіях контрольованих ханством, розкрито військове та торгове значення флоту для держави. Висвітлено роль Османської імперії у розвитку флоту кримських татар та впливу турецьких суднобудівних традицій на морську справу ханства. Мета дослідження полягає у комплексному аналізі морського флоту кримців та морських традицій ханства. Наукова новизна полягає у тому, що вперше у вітчизняній історіографії здійснена спроба комплексно розглянути флот кримських татар – суднобудівні центри, типи суден, їх тактичне військове, логістичне та торгове застосування. Проаналізовані тогочасні джерела в яких згадується флот Кримського ханства. Надана характеристика човнів, які використовували киримли. Висновки. Автором визначено, що Кримське ханство мало власний флот, однак його мала чисельність не дозволяла говорити про ханство як потужну морську державу. Розвиток флоту не передбачала військова доктрина та стратегія ханів, в центрі уваги яких знаходились сухопутне військо, а саме – мобільна легка кіннота. Кримські татари використовували човни переважно для двох цілей – торгівлі та транспортування війська. Зокрема, військо кримських татар транспортували човнами під час походу на черкесів у 1545 р., у військових кампаніях проти Сефевідів у 1617 та 1638 рр. Через те, що Османська імперія після 1475 р. контролювала практично усі ключові порти Кримського півострова, а кримці не мали спеціалістів з побудови човнів та відповідні технології, флот кримців розвивався під прямим впливом Порти. Османська імперія була зацікавлена у будівництві морських і річкових суден у кримських портах, зважаючи на наявність деревини та інших матеріалів. Саме османські бойові човни захищали ханство від атак козаків та інших супротивників. Популярним типом суден серед кримців стали галери, які дозволяли транспортувати рабів (работоргівля була однією з основ економіки ханства) та війська. Хани та представники еліти (впливові мурзи і беї) могли будувати власні морські та річкові судна.
Походження та еволюція систем нагород у монархіях Європи: від середньовічних орденів до сучасних відзнак
Анотація. Мета – дослідження історичного розвитку систем нагород в європейських монархіях, що охоплює період від виникнення перших лицарських орденів в Середні віки до сучасних державних відзнак. Методологія. Дослідження базується на широкому колі джерел, включаючи архівні документи, статути орденів, мемуарну літературу та сучасні наукові публікації. Методологічний підхід поєднує історичний, порівняльний і культурологічний аналіз, що дозволяє представити цілісну картину еволюції європейських нагородних систем в їх соціальному, політичному та культурному контексті. Наукова новизна. Розглядаються соціально-політичні передумови формування нагородних систем як інструменту консолідації влади, заохочення лояльності та визнання заслуг перед державою. Дослідження аналізує трансформацію функцій і символіки нагородних систем у контексті зміни політичних режимів і суспільних структур. Особлива увага приділяється еволюції критеріїв нагородження: від військових подвигів і релігійного служіння в середньовічний період до визнання цивільних заслуг, наукових досягнень і культурних внесків у сучасну епоху. Автор простежує спадкоємність традицій і адаптацію історичних форм до нових реалій. Висновки. Компаративний аналіз включає вивчення особливостей нагородних систем різних європейських монархій, виявляючи як загальні тенденції розвитку, так і національні специфічні риси. Розглядаються механізми взаємовпливу між різними королівськими дворами і процеси уніфікації нагородних практик в рамках європейського культурного простору. Стаття досліджує роль нагородних систем у формуванні придворної ієрархії та дипломатичних відносин між європейськими державами. Аналізується використання орденів і медалей як інструментів міжнародної політики, способів зміцнення династичних зв’язків і демонстрації престижу монархічних домів на європейській арені. Особливий акцент зроблено на вивченні адаптації традиційних нагородних систем до умов конституційних монархій і демократичних перетворень. Досліджується збереження історичних традицій у сучасних європейських королівствах та їхня роль у підтримці культурної ідентичності та історичної пам’яті нації.
The Arrow Cross Movement in Ung County in 1938–1944
Анотація. Мета. Метою статті є дослідження діяльності Стрілохрестівської партії та гунгаристського руху в Ужанському комітаті у 1938–1944 роках. Дослідження зосереджене на тому, як крайня права ідеологія впливала на місцеве суспільство, якими методами рух прагнув здобути вплив і якими засобами влада намагалася обмежити його діяльність. Наукова новизна. Новизна роботи полягає у використанні менш досліджених архівних джерел для висвітлення процесу створення місцевих організацій, труднощів із отриманням дозволів, а також політичної інструменталізації земельного питання. Докладно аналізується, як стрілохрестівці намагалися звернутися до селянства та якою була реакція державної й місцевої влади. Оригінальність дослідження. Оригінальність полягає в мікроісторичному підході: через приклади конкретних населених пунктів розкривається повсякденне функціонування руху. Аналіз не обмежується лише ідеологічним рівнем, а й демонструє умови життя місцевих членів, їхнє соціальне походження та ставлення до організації. Особлива увага приділяється політичній символіці, громадським заходам і формам агітації, що формували образ партії в локальних громадах. Висновки. Результати дослідження свідчать, що поширенню руху сприяли економічні труднощі, суспільне невдоволення та політичний вакуум, однак свідома протидія місцевої й загальнодержавної влади значно його обмежувала. Хоча осередки «нялашів» змогли охопити сільські громади і їхня агітація мала вплив на певні верстви населення, тривале зміцнення руху стримували як дії влади, так і внутрішні суперечності та воєнні обставини. Вплив партії залишався просторово та соціально диференційованим: у деяких громадах їй вдалося створити опору, тоді як в інших переважали байдужість або відвертий опір. Загалом можна зробити висновок, що праворадикальний рух в Ужанському комітаті мав певну присутність і тимчасовий вплив, проте наявні політичні та суспільні умови не дозволили йому перетворитися на стійку силу.
Участь Куби у військових конфліктах Африки у 1970–80-х рр.: геополітичний вплив Фіделя Кастро
Анотація. Метою статті є аналіз участі Куби у військових конфліктах Африки у 1970 – 1980-х рр., зокрема, оцінка масштабів військово-політичного втручання та визначення геополітичного впливу Ф. Кастро на перебіг регіональних конфліктів Африки. Досліджуються мотиви кубинської політики, взаємодія з міжнародними акторами, а також довгострокові наслідки для міжнародних відносин у період Холодної війни. Особливу увагу приділено стратегічним цілям Кастро, який прагнув не лише підтримати соціалістичні рухи, а й посилити міжнародну вагу Куби, сформувавши союз із країнами Глобального Півдня. Важливість теми визначається також її значенням для викладання навчальних дисциплін студентам спеціальностей А4.03 Середня освіта (Історія та громадянська освіта), В9 Історія та археологія та С3 Міжнародні відносини, оскільки вона поглиблює розуміння глобальних процесів другої половини ХХ ст. та дозволяє простежити витоки сучасних міжнародних викликів в Африці. Наукова новизна статті полягає у комплексному аналізі ролі Куби, зосередженому на особистому впливі Ф. Кастро та автономності його рішень щодо Африки. На відміну від традиційних досліджень, що зводили кубинське втручання лише до проявів ідеологічної боротьби, у роботі підкреслюється прагматичний вимір зовнішньої політики, а також випадки, коли позиція Гавани не збігалася з совєтською. Використання мемуарів, текстів виступів і промов кубинських діячів, африканських лідерів та дипломатичних документів дозволяє по-новому оцінити масштаби й наслідки інтервенцій. Висновки. Участь Куби у військових конфліктах Африки стала важливим чинником геополітичних трансформацій. Вона сприяла процесам деколонізації та боротьбі з апартеїдом, але водночас забезпечила підтримку марксистським режимам, затягнула окремі війни та поглибила міжнародну напруженість. Куба залишила помітний слід в історії континенту та утвердилася як самостійний міжнародний актор у системі глобальної політики Холодної війни.
Інституалізація аналітичних практик у вивченні зовнішньої політики в підготовці студентів-міжнародників
Анотація. Мета. У статті розглянуто інституалізацію аналітичних практик у вивченні зовнішньої політики в підготовці студентів-міжнародників на основі системного використання інструментів інформаційно-аналітичної діяльності в навчальному процесі. Показано, що курси «Інформаційно-аналітична діяльність у міжнародній діяльності» та «Зовнішня політика пострадянських країн» виступають майданчиками, де студенти не лише опановують теорію, а постійно застосовують аналітичні методи на реальному політичному матеріалі. Зокрема, у роботі студентів використовуються такі процедури, як: аналіз офіційних документів зовнішньої політики; порівняння рішень різних акторів у конфліктних ситуаціях; складання аналітичних записок; верифікація інформації з різних джерел; реконструкція послідовності подій; ідентифікація пропагандистських наративів; складання структурованих оглядів ситуацій. Застосування цих інструментів у рамках системних завдань (кейсові розбори, дебрифінги після симуляцій, аналітичні мему, групові дослідницькі проєкти) переводить аналітичну діяльність зі статусу епізодичної вправи до сталої частини освітнього процесу. Наукова новизна полягає в тому, що аналітичні практики розглядаються не як методичні елементи, а як уже інституалізований механізм підготовки міжнародників, вбудований у зміст і процедури вивчення зовнішньої політики .Інституалізація таких практик у навчанні підвищує аналітичну готовність студентів до роботи в умовах інформаційної турбулентності та робить процес опанування зовнішньої політики не описовим, а практично-орієнтованим. У висновках обґрунтовано, що така інституалізація підвищує аналітичну готовність студентів до професійної діяльності в умовах інформаційної турбулентності та переводить вивчення зовнішньої політики з описового в практично-орієнтований формат.
Використання STEAM-технологій на уроках історичного циклу
Анотація. Мета. Розкрити сутність та важливість STEM-освіти в сучасному світі, а також проаналізувати її вплив на підвищення якості та ефективності навчання. Окреслено ключові переваги STEM-підходу, такі як розвиток критичного мислення, навичок вирішення проблем, креативності та співпраці, практичні аспекти впровадження STEM-освіти на уроках історії, шляхи та рекомендації для подолання викликів і успішного впровадження STEM-освіти в Україні. Висновки. Сучасні цифрові реалії створюють виклики для освіти, такі як кліпове мислення та низька мотивація, що вимагає інноваційних підходів. STEM-освіта, що інтегрує науку, технології, інженерію та математику, ефективно формує критичне мислення, навички розв’язання проблем та співпрацю. Її застосування, зокрема через 3D-моделювання та Minecraft, робить навчання інтерактивним і практичним, розвиваючи цифрові навички. Успіх STEM залежить від трансформації ролі педагога, який стає проєктантом і провідником ідей. Таким чином, STEM-освіта є ключовим інструментом для підготовки майбутніх поколінь до життя та професійної діяльності у світі, що динамічно змінюється.
Інтегральні та універсальні товариства (на матеріалах кооперативного руху в УСРР 1920-х рр.)
Анотація. У статті досліджено феномен появи й функціонування інтегральних та універсальних товариств у соціокультурному та економічному просторі 1920-х рр. Проаналізовано передумови виникнення таких організацій, що стали відповіддю на виклики повоєнної дестабілізації та пошук нових форм суспільної самоорганізації. Особливу увагу приділено типології цих об’єднань, їхній ідеологічній основі й ролі у формуванні тогочасного міждисциплінарного діалогу. Мета дослідження полягає в комплексному аналізі діяльності інтегральних та універсальних товариств як специфічної форми інституціоналізації інтелектуальних та кооперативних рухів 1920-х рр. Автор прагне розкрити внутрішню логіку їхнього розвитку, виявити спільні риси та розбіжності між інтегральним підходом (спрямованим на синтез знань або ресурсів) та універсалізмом (орієнтованим на всеохопність та глобальність завдань). Наукова новизна роботи полягає в тому, що вперше на основі раніше малодосліджених архівних матеріалів та періодики зазначеного періоду здійснено порівняльну характеристику цих організаційних структур. Введено в науковий обіг уточнене визначення «інтегрального товариства» як моделі, що поєднує господарські функції з освітньо-просвітницькою місією. Обґрунтовано тезу, що 1920-ті рр. стали піковим моментом для спроб гармонізації приватних ініціатив із суспільним благом через призму універсалістських концепцій. Висновки. Проведене дослідження дає підстави стверджувати, що інтегральні та універсальні товариства 1920-х рр. відіграли критичну роль у структуруванні громадянського суспільства. Вони стали майданчиками для експериментів із соціального інжинірингу та інтелектуального синтезу. Попри те, що багато з цих організацій припинили своє існування через посилення тоталітарних тенденцій або економічні кризи кінця десятиліття, їхній досвід заклав фундамент для сучасних моделей мережевих спільнот та кооперативних об’єднань. Доведено, що ідея «універсального охоплення» була не лише утопічним прагненням, а й практичною стратегією виживання в умовах швидкої модернізації.
Авторське право (c) 2026 Вісник Черкаського університету. Серія Історичні науки
Сільськогосподарська кооперація як чинник відродження буряківництва в Україні в роки непу
Анотація. Мета. Стаття присвячена аналізу ролі та організаційних механізмів діяльності сільськогосподарської кооперації в процесі відродження селянського бурякосіяння в Україні в період непу. Наукова новизна. У статті вперше комплексно висвітлено значну організаційно-господарську й фінансово-виробничу роботу спеціальної сільськогосподарської кооперації та проаналізовано її ключову роль у зростанні продуктивності селянської праці, підвищенні товарності й економічного добробуту селянських господарств. Виокремлено, що сільськогосподарська кооперація стала вищою формою організації селянського виробництва технічних культур у роки непу. Оригінальність дослідження. Робота ґрунтована на аналізі суперечності між потенційною прибутковістю буряківництва для густонаселених районів та реальною неспроможністю селян самостійно вести виробництво після руйнації поміщицьких економій. Авторки простежують історичну закономірність створення кооперативної системи «Бурякоспілка» як інструменту інтенсифікації аграрного сектору, що не мав аналогів у попередні періоди за масштабами залучення дрібних власників до вирощування цукрового буряка. Висновки. Констатовано, що реальна економічна практика фахівців кооперативної системи сприяла матеріальній підтримці селян та зростанню товарності їхніх господарств. Доведено, що сільськогосподарська кооперація відіграла ключову роль у відродженні буряківництва, перетворивши трудомістку галузь на прибуткове заняття для звичайних селян. Завдяки створенню спеціальних координаційних центрів вдалося налагодити ефективну господарську діяльність на місцях. Це забезпечило стабільне зростання кількості господарств, що вирощували цукровий буряк, та суттєво підвищило загальну товарність і продуктивність українського села в складних умовах 1920-х рр.
Палаючі очі Анатоля Перепаді (до 90-річчя з дня народження знаного перекладача)